Постанова  
Іменем України
24 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 565/347/17-ц
 
провадження № 61-13277св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Фортуна-Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року у складі судді Ковальчук Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом 
до публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» (далі - 
ПАТ «Фортуна-Банк») та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання боргу.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області 
від 11 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 штраф як захід процесуального примусу в розмірі 3 (трьох) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 5 763,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 штраф як захід процесуального примусу в розмірі 
3 (трьох) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 
що становить 5 763,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 штраф, як захід процесуального примусу в розмірі 
3 (трьох) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 
що становить 5 763,00 грн.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила її до суду апеляційної інстанції.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2019 року визнано неподаною 
та повернуто особі, яка її подавала.
Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що заявник не усунула недоліки апеляційної скарги, а саме не надала доказів сплати судового збору, а тому апеляційна скарга підлягала поверненню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2020 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг та відповідно до частини третьої статті 22 Закону 
України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи № 565/347/17-ц 
із Володимирецького районного суду Рівненської області.
У жовтні 2020 року справа № 565/347/17 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фортуна-Банк» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання боргу призначено до розгляду.
Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ПАТ «Фортуна-Банк» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання боргу (а. с. 2, т. 1).
Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області 
від 11 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 штраф як захід процесуального примусу в розмірі 3 (трьох) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 5 763,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 штраф як захід процесуального примусу в розмірі 
3 (трьох) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 
що становить 5 763,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 штраф як захід процесуального примусу в розмірі 
3 (трьох) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 
що становить 5 763,00 грн (а. с. 127-128 т. 2).
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила її до суду апеляційної інстанції (а. с. 19, виділені матеріали цивільної справи № 565/347/17).
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2019 року залишено без руху. Надано ОСОБА_2 строк для усунення допущених недоліків, а саме сплати судового збору протягом п`яти днів з дня вручення ухвали 
(а. с. 23, виділені матеріали цивільної справи № 565/347/17).
Вказану ухвалу ОСОБА_4 отримала 17 березня 2020 року, 
що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 25, виділені матеріали цивільної справи 
№ 565/347/17).
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2019 року визнано неподаною 
та повернуто особі, яка її подавала (а. с. 26, виділені матеріали цивільної справи № 565/347/17).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно 
до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду 
і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що станом на 14 серпня 2020 року позивач не усунув недоліки апеляційної скарги зазначені в ухвалі Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року, зокрема, не сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2019 року. При цьому, судом апеляційної інстанції було враховано те, що ні позивач, ні його представники не зверталися із заявою про продовження процесуальних строків для усунення недоліків касаційної скарги у зв`язку із дією карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
З таким судовим рішенням суду апеляційної інстанції погодитись не можна, оскільки воно є передчасним, ухвалено з порушенням норм ЦПК України 
та позбавило учасника процесу права апеляційного оскарження судового рішення, що є порушенням права на справедливий суд.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси 
у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які 
є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року 
та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги 
до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також 
і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року 
та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» (Hoffmann v. Germany) від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам 
у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 
статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Згідно зі статтею 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які 
не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Статтею 356 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми та змісту апеляційної скарги.
Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України передбачено, 
що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно 
до закону.
Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно 
до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.
Звертаючись з апеляційною скаргою, представник ОСОБА_1 
ОСОБА_2 посилалась на те, що останній звільнений від сплати судового збору відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального 
чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб 
у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
Отже, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору 
за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.
Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого 
є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду 
у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Судом апеляційної інстанції не було взято до уваги вказаних норм процесуального законодавства.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не відповідає вимогам статті 356 ЦПК України не ґрунтується на зазначених вимогах Закону й не узгоджується з наведеними висновками Закону України «Про захист прав споживачів» та правовими висновками Верховного Суду, які відповідно статті 263 ЦПК України мають враховуватися при застосуванні відповідних норм права. 
Таким чином, оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена 
з порушенням вищенаведених норм процесуального права, які призвели 
до неправильного вирішення питання про повернення апеляційної скарги 
та перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційну скаргу на ухвалу суду апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої 
або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним скасувати оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції, з передачею справи до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта