КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/1162/2021
                                                                                                             Справа 757/47698/19-ц
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
17 березня 2021 року                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                  Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                       Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря                Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Соколова О.М. в м. Київ 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення суми заборгованості.
Позов мотивовано тим, що з листопада 2014 року по липень 2016 року ОСОБА_1 працювала на ДП «Українська залізниця», яке було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця», з яким у позивача продовжені трудові відносини.
Наказом № 58-ДН структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 16 березня 2017 року встановлено початок простою по причинам, незалежним від робітників з 0:00 год. 20 березня 2017 року, а 17 липня 2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 162-ос позивача звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
На день звільнення позивача із виробничого підрозділу «Луганська дистанція електропостачання» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період червень-липень 2016 року, з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 32346,05 грн.
На підставі вищевикладеного просила стягнути із відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати за період червень-липень 2016 року, з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 32346,05 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 22 липня 2016 року по день винесення судом рішення (станом на 20 серпня 2019 року - 153882,96 грн.), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року по час винесення судом рішення (станом на 20 серпня 2019 року - 233267,20 грн.), а також компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 8172,24 грн.
 
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року позов задоволено, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 32345,59 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 липня 2016 року по 12 лютого 2020 року в розмірі 153882,96 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 12 лютого 2020 року в розмірі 233267,20 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 8172,24 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року заяву відповідача АТ «Українська залізниця» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Відповідач АТ «Українська залізниця», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що при стягненні заборгованості із заробітної плати судом першої інстанції не враховано те, що з 16 березня 2017 року в зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення була відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька залізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що за першу половину березня позивачу нараховано та виплачено аванс в сумі 1757,48 грн., який позивач отримала в касі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» згідно з відомістю № 546 за березень 2017 року, за інший період у відповідача відсутня заборгованість з заробітної плати, так як нарахування заробітної плати за цей період не здійснювалося через відсутність первинних документів. 
Зазначив, що судом першої інстанції необґрунтовано визнано надані позивачем розрахунки заробітної плати належними доказами, хоча відповідач зазначив, що надані позивачем розрахунки заробітної плати та табелі обліку робочого часу виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Луганськ, оскільки 12 квітня 2017 року адміністративна будівля Луганської дирекції залізничних перевезень була захоплена невідомими особами «ЛНР», таким чином суд безпідставно задовольнив вимогу про стягнення заборгованості з заробітної плати за березень - липень 2017 року, яка не підтверджена належними доказами.
Заперечував наявність заборгованості з заробітної плати за період з червня по липень 2017 року, оскільки вона утворилася за час роботи позивача в ДП «Донецька залізниця». Заборгованість в сумі 4268,49 грн. не є заробітною платою, нарахованою відповідачем, а є заборгованістю іншої юридичної особи ДП «Донецька залізниця», яка мала забезпечити своєчасну виплату заробітної плати. Згідно з передавальною відомістю заборгованість з заробітної плати ДП «Донецька залізниця» перед ОСОБА_1 була прийнята в сумі 6425,11 грн., яка була виплачена позивачу трьома платежами з серпня 2016 року по березень 2017 року згідно зведеної відомості на виплату заборгованості. Таким чином, заборгованість за період роботи в ДП «Донецька залізниця» перед позивачем відсутня.
Вказував, що через відсутність визнаної АТ «Укрзалізниця» заборгованості з невиплаченої заробітної плати за період березень - липень 2017 року вимога щодо стягнення середнього заробітку не підлягала задоволенню. Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні існує ряд судової практики, зокрема посилався на постанову Верховного Суду від 07 лютого 2020 року в справі № 236/396/18 та інші, якими встановлено, що відповідно до Науково-правового висновку ТПП України відповідач об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені законом щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні.
 
Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця», в якій позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що про факт надання відповідачем суду внутрішніх платіжних документів про начебто сплату заборгованості із заробітної плати позивач дізналася, ознайомившись з апеляційною скаргою, і насправді зазначену суму авансу вона не отримувала.
Спростовувала твердження відповідача про втрату доступу до структурного підрозділу 12 квітня 2017 року в зв`язку з захопленням будівлі невідомими особами за адресою АДРЕСА_1 , зазначаючи, що будівля за вказаною адресою ніколи не належала відповідачу, а знаходиться за іншою адресою. Крім того, відповідач припинив нараховувати заробітну плату з 20 березня 2017 року, але обставини непереборної сили відповідно до науково-правового висновку ТПП виникли з 12 квітня 2017 року, отже підстави для ненарахування заробітної плати за цей період відсутні, а відтак середній заробіток підлягає стягненню в будь-якому випадку.
Вказувала, що всі надані нею документи є допустимими та належними доказами, оскільки виготовлені в м. Лиман на підконтрольній державі території, нею надано табелі обліку робочого часу, розрахунки заробітної плати, наказ про звільнення, трудову книжку, довідку про заборгованість, видані самим відповідачем. На час простою відповідач взяв на себе обов`язок виплачувати працівникам оплату простою, так як це передбачено трудовим законодавством, і у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.
Зазначала, що відповідач з 2008 року використовує автоматизовану систему бухгалтерського обліку «Фобос», завдяки якій він мав доступ до будь-якої бухгалтерської інформації по кожному структурному підрозділу, сучасний електронний документообіг - «Скедо УЗ» та інші автоматизовані системи.
Вказувала, що заборгованість за червень-липень 2016 року не отримувала, а відповідач не надав суду жодного доказу про зарахування зазначених коштів на банківський рахунок позивача. Посилалася на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 263/14209/17, в якій встановлено, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Українська залізниця», та обґрунтованість задоволення позовних вимог саме до АТ «Укрзалізниця».
Вважала, що судом правомірно задоволено позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року навіть при наявності форс-мажорних обставин, оскільки в 2016 році вони не існували.
Зазначала, що науково-правовий висновок, викладений на бланку ТПП України не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» і не може свідчити про наявність форс-мажорних обставин та бути доказом відсутності вини відповідача у невиплаті заробітної плати.
Вказувала, що обставини в справах, які наведено відповідачем в якості практики і застосування правових висновків Верховного Суду, відрізняються від обставин даної справи і тому ці правові висновки не підлягають врахуванню. Водночас посилалася на постанови Верховного Суду в адміністративних справах, якими встановлено факт порушення АТ «Укрзалізниця» трудового законодавства.
 
18 лютого 2021 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення на апеляційну скаргу та по суті справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що згідно трудової книжки позивача з 18 листопада 2014 року ОСОБА_1 прийнята на посаду молодшої медичної сестри у порядку переведення із санаторію-профілакторію «Сосновий» ДП «Донецька залізниця» в Луганську дистанцію за домовленістю між керівниками підприємств, на підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303, наказу № 1/ос від 20 липня 2016 року із 22 липня 2016 року Луганська дистанція електропостачання ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця»; на підставі наказу № 162-ос від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнена із 17 липня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 17 - 21 т. 1).
 
На а. с. 22 т. 1 знаходиться копія наказу ВП «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 01/ОС від 20 липня 2016 року, яким наказано з 22 липня 2016 року продовжити дію трудових договорів у виробничому підрозділу з працівниками Луганської дистанції електропостачання згідно списку, що знаходиться у додатку.
 
Наказом структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» із 16 березня 2017 року № 58-ДН встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 0-00 годин 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів структурного підрозділу, в тому числі «Луганська дистанція електропостачання»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи, на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П» (а. с. 41 - 42 т. 1).
 
На а. с. 35 т. 1 знаходиться копія наказу (розпорядження) № 162-ос від 17 липня 2017 року, яким ОСОБА_1 звільнено 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням штату.
 
На а. с. 36 - 40 т. 1 знаходяться непідписані та без відтиску печатки підприємства розрахунки заробітної плати ОСОБА_1 за окремі місяці 2016 та 2017 року, зокрема підлягає до сплати: за червень 2016 року - 1937,86 грн., липень 2016 року - 1504,50 грн., березень 2017 року - 2244,74 грн., квітень 2017 року - 3047,64 грн., травень 2017 року - 2912,91 грн., червень 2017 року - 2912,91 грн., липень 2017 року - 9343,82 грн.
 
На а. с. 88 - 89 т. 1 знаходиться копія довідки про заборгованість заробітної плати ОСОБА_1 , згідно якої сума доходу за період з березня 2016 року по липень 2017 року становить 32346,05 грн., а до сплати - 23904,38 грн., під час апеляційного розгляду справи судом досліджувався оригінал даної довідки, копія з нього долучена до матеріалів справи (а. с. 222 т. 1).
 
На а. с. 107 - 111 т. 1 знаходиться копія науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, згідно якого унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, а саме ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях м. Донецька Донецької області та м. Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умови відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливим; такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони, якою за цим висновком є ПАТ «Українська залізниця», регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю.

На а. с. 86 - 87 т. 1 знаходиться копія листа Торгово-промислової палати України від 25 січня 2019 року № 182/2/21-7.3 на запит представника позивача щодо висновку ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, згідно якого вказаний науково-правовий висновок є компетентною точкою зору ТПП України, яку сформували залучені до цього на договірних умовах науковці як провідні фахівці у відповідній галузі права, оцінку якої має дати суд при вирішенні спору.
 
Відповідачем до відзиву на позов надано довідку від 06 листопада 2019 року, згідно якої за січень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 4229,67 грн., до видачі 3363,37 грн., за лютий 2017 року нараховано 4794,69 грн., до видачі 3614,74 грн., за березень 2017 року нараховано 2587,43 грн., до видачі 1757,48 грн., всього нараховано 11611,79 грн., до видачі 8735,49 грн., затримки у виплаті заробітної плати за останні 6 місяців відсутні (а. с. 101 т. 1).
 
На а. с. 102 т. 1 знаходиться витяг зведеної відомості на виплату заборгованості із заробітної плати працівникам, переведеним з ДП «Донецька залізниця», згідно якої сума заборгованості перед ОСОБА_1 , включена до передавальної відомості (сума до видачі) становила 6425,21 грн., виплачена трьома частинами 30 серпня 2016 року, 21 лютого 2017 року, 07 березня 2017 року.
 
На а. с. 103 - 105 т. 1 знаходиться копія відомості на оплату грошей № 546 за березень 2017 року ДП «Луганська дирекція електропостачання», згідно якої ОСОБА_1 13 липня 2017 року отримала 1757,48 грн. 
 
На а. с. 106 т. 1 знаходиться копія додатку № 5 до протоколу № 32 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 30 червня 2016 року, яким є «Алгоритм погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ДП «Українська залізниця» за передавальними актами та відомостями.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, під час апеляційного перегляду представником позивача до справи надано копію листа Донецької ТПП від 12 листопада 2018 року № 531/12.1-18-03, згідно якого видача сертифікатів про форс-мажорні обставини у зв`язку з невиконанням чи несвоєчасним виконанням зобов`язань роботодавцем по розрахунку у зв`язку із звільненням працівників Донецькою ТПП не проводилася (а. с. 215 т. 1), копія платіжної відомості № 28 від 28 серпня 2016 року щодо виплати ОСОБА_1 суми 2331 грн. (без підпису) (а. с. 220 т. 1), копію довідки про заборгованість заробітної плати, підписаної начальником ВП «Луганська дистанція електропостачання» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» і завіреної печаткою структурного підрозділу, згідно якої загальна сума доходу за період з березня 2016 року по липень 2017 року до сплати становить 23904,38 грн. (а. с. 222 т. 1), копію довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-7, яка містить індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 (а. с. 221 т. 1).
 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Враховуючи, що структурні підрозділи АТ «Українська залізниця», в яких сторонами отримано докази, частково знаходяться в зоні операції об`єднаних сил, а сама позивач проживає в Станично-Луганському районі Луганської області, із зазначених обставин вбачається неможливість подання наданих позивачем доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, відтак вони приймаються апеляційним судом.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням терміну її виплати.
При цьому, суд першої інстанції критично оцінив посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем та не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки такий не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».
Також суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначивши, що період затримки виплати заробітної плати за який нараховується середній заробіток згідно ст.117 КЗпП України.
 
Із даними висновками апеляційний суд не може повністю погодитися, виходячи із наступного.
 
Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
 
Згідно зі частиною 1 статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
 
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
 
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
 
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
 
Отже, виходячи з положень Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
 
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
 
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до п. 1 ч. 3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18 червня 2015 року, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).
 
Позивач на підтвердження своїх вимог посилалася на розрахунки заробітної плати за період червень - липень 2016 року та березень-липень 2017 року (а. с. 36 - 40 т.1), довідку-розрахунок невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення (а. с. 33 - 34 т. 1), довідку про заборгованість (а. с. 88 - 89 т. 1), табелі обліку використання робочого часу (а. с. 23 - 32 т. 1), а до суду апеляційної інстанції надала довідку про заборгованість заробітної плати із підписом посадової (відповідальної) особи - начальника дільниці, скріплену печаткою установи, згідно якої за період із березня 2016 року по липень 2017 року нараховано 32346,05 грн. (а. с. 222 т. 1).
 
Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що за червень та липень 2016 року заробітна плата виплачена позивачу згідно зведеної відомості (а. с. 102 т. 1), а заробітна плата за період з другої половини березня 2017 року по липень 2017 року не нараховувалася позивачу через відсутність первинних документів.
 
Апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги відповідача щодо відсутності заборгованості за червень-липень 2016 року, оскільки витяг із зведеної відомості не містить доказів отримання позивачем зазначених в ньому сум, про що обґрунтовано зазначено позивачем в апеляційній скарзі.
 
Апеляційний суд враховує, що надані до суду першої інстанції позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунки заробітної плати, розрахунок оплати відпустки, табелі обліку використання робочого часу, довідка про заборгованість не є належними доказами наявності заборгованості із виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем, оскільки вони не містять штампу підприємства, дату, вихідний номер довідки.
 
Крім того, згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України (форма ОК-7) в липні 2016 року за 31 день страхового стажу АТ «Українська залізниця» позивачу ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 1386,44 грн.; в березні 2017 року за 31 день страхового стажу нарахована заробітна плата в розмірі 5410,34 грн.; за червень 2016 року та квітень-липень 2017 року відомості про нарахування відсутні.
 
Разом із тим, довідка про заборгованість заробітної плати на а. с. 222 т. 1, завірена підписом посадової (відповідальної) особи - начальника дільниці та скріплена печаткою структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», відповідає вимогам Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, отже є належним та допустимим доказом на підтвердження нарахування позивачу у вказаний період.
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, що нарахування заробітної плати було припинено внаслідок відсутності первинних документів на підконтрольній українській владі території та про те, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем є недоведеною.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно відомості на виплату грошей № 546 за березень 2017 року, яка надана відповідачем до відзиву на позовну заяву, ОСОБА_1 отримала аванс за березень в розмірі 1757,48 грн. 13 липня 2017 року (а. с. 103 - 105 т. 1), разом із тим, дані обставини не спростовують розміру заборгованості, підтвердженої довідкою.
Апеляційний суд враховує, що зазначена довідка за змістом і вказаним в ній розміром заборгованості є аналогічною довідці про заборгованість, яка була предметом оцінки суду при ухваленні рішення, отже суд першої інстанції, встановивши, що відповідачем не доведено факт сплати заробітної плати позивачу при звільненні, зробив правильний висновок про задоволення вимоги позивача про стягнення заробітної плати.
 
А відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що саме розмір заборгованості по заробітній платі в розмірі 32346,05 грн. без врахування обов`язкових податків та платежів, стягнутий судом першої інстанції, є обґрунтованим, доведеним і не спростовується доводами апеляційної скарги АТ «Українська залізниця».
 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Аналіз наведених вимог закону дає підстави для висновку, що компенсація громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати проводиться в тому числі, якщо вина власника або уповноваженого ним органу не встановлена.
 
Статтею 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).
 
Таким чином, оскільки судом першої інстанції встановлено, що доходи у вигляді заробітної плати, не були виплачені позивачу, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для компенсації ОСОБА_1 втрати частини таких доходів.
 
З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
 
Приймаючи наданий позивачем розрахунок та стягуючи компенсацію втрати частини доходів в розмірі 8172,24 грн., суд першої інстанції розрахунків не навів.
 
Перевіряючи правильність розміру компенсації втрати частини заробітної плати, нарахованого судом першої інстанції, апеляційний суд приймає за базу нарахування відомості з довідки про заборгованість заробітної плати (а. с. 222 т. 1), а саме суми заборгованості за кожний місяць за вирахуванням утримань (колонка 2 - колонка 3), і застосовує Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, у якому серед іншого наведений приклад розрахунків компенсації.
 
Відповідно до п. 4 Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць   (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який   виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
 
За червень 2016 року заборгованість становить 2411,09 грн. - 473,23 грн. = 1937,86 грн.
Індекси споживчих цін з липня 2016 по липень 2019: 99,9 * 99,7 * 101,8 * 102,8 * 101,8 * 100,9 * 113,7 * 109,8 * 101,0 * 100,5 * 100,9 * 101,0 * 100,7 * 99,5 * 99,4 = 137,7 %. Величина приросту індексу споживчих цін - 37,7 %. 1937,86 * 37,7 / 100 = 730,57 грн.
За липень 2016 року заборгованість становить 1857,40 грн. - 352,90 грн. = 1504,5 грн.
Індекси споживчих цін з серпня 2016 по липень 2019: 99,7 * 101,8 * 102,8 * 101,8 * 100,9 * 113,7 * 109,8 * 101,0 * 100,5 * 100,9 * 101,0 * 100,7 * 99,5 * 99,4 = 137,8 %. Величина приросту індексу споживчих цін - 37,8 %. 1504,5 * 37,8 / 100 = 568,71 грн.
За березень 2017 року заборгованість становить 5410,34 грн. - 3165,60 грн. = 2244,74 грн.
Індекси споживчих цін з квітня 2017 по липень 2019: 100,9 * 101,3 * 101,6 * 100,2 * 99,9 * 102,0 * 101,2 * 100,9 * 101,0 * 109,8 * 101,0 * 100,5 * 100,9 * 101,0 * 100,7 * 99,5 * 99,4 = 123,7 %. Величина приросту індексу споживчих цін - 23,7 %. 2244,74 * 23,7 / 100 = 532 грн.
За квітень 2017 року заборгованість становить 3663,19 грн. - 615,55 грн. = 3047,64 грн.
Індекси споживчих цін з травня 2017 по липень 2019: 101,3 * 101,6 * 100,2 * 99,9 * 102,0 * 101,2 * 100,9 * 101,0 * 109,8 * 101,0 * 100,5 * 100,9 * 101,0 * 100,7 * 99,5 * 99,4 = 122,6 %. Величина приросту індексу споживчих цін - 22,6 %. 3047,64 * 22,6 / 100 = 688,77 грн.
За травень 2017 року заборгованість становить 3663,19 грн. - 750,28 грн. = 2912,91 грн.
Індекси споживчих цін з червня 2017 по липень 2019: 101,6 * 100,2 * 99,9 * 102,0 * 101,2 * 100,9 * 101,0 * 109,8 * 101,0 * 100,5 * 100,9 * 101,0 * 100,7 * 99,5 * 99,4 = 121,0 %. Величина приросту індексу споживчих цін - 21,0 %. 2912,91 * 21,0 / 100 = 611,71 грн.
За червень 2017 року заборгованість становить 3663,19 грн. - 750,28 грн. = 2912,91 грн.
Індекси споживчих цін з липня 2017 по липень 2019: 100,2 * 99,9 * 102,0 * 101,2 * 100,9 * 101,0 * 109,8 * 101,0 * 100,5 * 100,9 * 101,0 * 100,7 * 99,5 * 99,4 = 119,1 %. Величина приросту індексу споживчих цін - 19,10 % . 2912,91 * 19,10 / 100 = 556,37 грн.
За липень 2017 року заборгованість становить 11677,65 грн. - 2333,83 грн. = 9343,82 грн. Індекси споживчих цін з серпня 2017 по липень 2019: 99,9 * 102,0 * 101,2 * 100,9 * 101,0 * 109,8 * 101,0 * 100,5 * 100,9 * 101,0 * 100,7 * 99,5 * 99,4 = 118,9 %. Величина приросту індексу споживчих цін - 18,9 %. 9343,82 * 18,9 / 100 = 1765,98 грн.
Отже, загальна сума компенсації, яка підлягала стягненню, вираховується як сума 730,57 грн. + 568,71 грн. + 532 грн. + 688,77 грн. + 611,71 грн. + 556,37 грн. + 1765,98 грн. = 5454,11 грн.
 
Оскільки рішення суду в цій частині не обґрунтоване конкретними розрахунками, із яких суд дійшов висновку щодо таких сум, і не відповідає розрахункам апеляційного суду, здійсненим на підставі Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, в даній частині воно не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині - задоволенню в межах доведеної суми 5454,11 грн.
 
Оцінюючи висновки суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
 
Заперечуючи проти позову і спростовуючи висновки суду, відповідач посилався на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця».
 
Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
 
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».
 
У постанові від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18 (провадження №61-7583св19) Верховний Суд зазначив, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі №6-364цс16, від 11 травня 2016 року у справі №6-383цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.
 
Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Донецьк.
У п.7 розділу VI вказаного висновку зазначено, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться адресою: АДРЕСА_2 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з ст.ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська Дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.
 
Отже, встановлено, що у трудових правовідносинах, які склалися між позивачем та відповідачем АТ «Українська залізниця» з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідача об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.
 
Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 236/3742/18-ц, від 02 березня 2020 року у справі №233/4474/19, від 23 березня 2020 року у справі №369/28/19, 02 квітня 2020 року у справі №610/2068/19, від 29 квітня 2020 року у справі №323/3736/18 і складають усталену практику при вирішенні справ такої категорії, про що зазначив Верховний Суд в постанові від 21 січня 2021 року у справі № 236/3742/18-ц.
 
Наведені обставини і правові висновки Верховного Суду залишені поза увагою судом першої інстанції.
 
Відтак апеляційний суд приходить до висновку, що невиконання відповідачем обов`язків, передбачених ст. 47, 83, 115 та 116 КЗпП України, відбулось не з вини ПАТ «Українська залізниця», а були викликані обставинами непереборної сили, які підтверджені висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.
 
Доводи відзиву позивача на апеляційну скаргу відповідача, що відповідач має сучасний електронний документообіг і всі дані, необхідні для нарахування заробітної плати, не підтверджені будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом.
 
Щодо посилання представника позивача на те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а відтак має допоміжний (консультативний) характер та не є належним доказом, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.
 
Як зазначено в листі Торгово-промислової палати України від 25 січня 2019 року №182/2/21-7.3 сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) уповноважена особа оформлює лише у тому разі, коли безпосередньо нормативно-правовим актом чи договором (контрактом) передбачено звільнення особи від відповідальності за невиконання або часткове невиконання обов`язків внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
 
Однак, чинне трудове законодавство України не передбачає звільнення від відповідальності, якщо унеможливлення виконання обов`язків роботодавця, спричинене дією форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Отож, підстави для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з наданням відповідного сертифікату стосовно трудових відносин в уповноважених осіб торгово-промислових палат відсутні.
 
Разом з цим, згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України, до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегулюванні іншими актами законодавства.
 
З огляду на неврегульованість трудовим законодавством питань щодо відповідальності за невиконання обов`язків внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а ці питання регулюються відповідними положеннями цивільного законодавства, тому в науково-правовому висновку й досліджувалося можливість застосування відповідних положень цивільного законодавства до трудових відносин, оскільки ПАТ «Українська залізниця» потребувало у науково-правових висновках, враховуючи, що в період проведення антитерористичної операції чинне трудове законодавство не зазнало відповідних змін і належним чином не відреагувало на події, які відбуваються в Україні в зоні АТО, що значно ускладнює правове регулювання дій суб`єктів трудових відносин на зазначених територіях.
 
Експертами обґрунтовано та об`єктивно доведено щодо ПАТ «Українська залізниця», зокрема: Регіональна філія «Донецька залізниця», до складу якої входить Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень, якщо невиконання таких обов`язків, спричинено дією форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема: актами тероризму на територіях Донецької та Луганської областей, вчинених незаконними збройними формуваннями, то вина такого підприємства у невиконані обов`язків, передбачених статтями 47, 83, 116 КЗпП України, відсутня.
 
Отже, Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, на підставі аналізу обставин, що склалися у господарській діяльності ПАТ «Українська залізниця», зокрема: Регіональна філія «Донецька залізниця», до складу якої входить Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень, при звільнені працівників, є компетентною точкою зору Торгово-промислової палати України, яку сформували залучені до цього на договірних умовах науковці як провідні фахівці у відповідній галузі права, оцінку якої має дати суд при вирішенні спору.
 
Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Таким чином, оскільки законодавством України не передбачено видачі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) у зв`язку із невиконанням чи несвоєчасним виконанням зобов`язань роботодавцем по розрахунку у зв`язку із звільненням працівника, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки він є належним доказом, який засвідчує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу, яку було звільнено з посади 17 липня 2017 року під час дії форс-мажорних обставин.
 
Дані обставини не спростовуються листом Донецької ТПП від 12 листопада 2018 року, копія якої надана позивачем до апеляційного суду (а. с. 215 т. 1), згідно якого видача сертифікатів про форс-мажорні обставини у зв`язку із невиконанням чи несвоєчасним виконанням зобов`язань роботодавцем по розрахунку у зв`язку із звільненням працівників Донецькою ТПП не проводилася.
 
Апеляційний суд враховує, що Донецька ТПП є регіональною торгово-промисловою палатою, а науково-промисловий висновок від 16 січня 2018 року виготовлено Торгово-промисловою палатою, яка відповідно до ст. 5 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» діє на території всієї України.
Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу відповідача, що Науково-правовий висновок ТПП виготовлено 16 січня 2018 року стосовно подій, що відбувались в березні 2017 року, тобто майже через рік потому, не спростовують встановлених у ньому обставин і не впливають на його чинність.
 
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність вини АТ «Українська залізниця» у невиконанні відповідачем обов`язків, передбачених ст.ст. 47, 83, 115 та 116 КЗпП України, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і в цій частині воно підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в позові.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 5454,11 грн.
 
В іншій частині позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає як необґрунтований.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд за наслідками розгляду позову стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.
 
Оскільки позивач не звільняється від сплати судового збору в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний суд стягує із позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 5807,25 грн. (150 % від позовних вимог, в яких апеляційним судом відмовлено), а решту 40,69 грн. в частині оскарження стягнутої компенсації втрати частини грошових доходів компенсує відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості задовольнити частково.
Стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ вул. Тверська 5 код ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 5454,11 грн.
В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.
В частині стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 32345,59 грн. рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судові витрати в розмірі 5807,25 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави 768,40 грн.
Судові витрати в розмірі 40,69 грн., понесені Акціонерним товариством «Українська залізниця», компенсувати відповідачу за рахунок держави.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.