ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 810/2374/16
адміністративне провадження № К/9901/33358/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Кашпур О.В.,  Шевцової Н.В., 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року (головуючий – суддя Виноградова О.І., судді: Дудін С.О., Василенко Г.Ю.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року (головуючий суддя – Мацедонська В.Е., судді –  Кучма А.Ю., Мельничук В.П.) у справі 
за позовом   ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України, третя особа: військова частина-польова пошта НОМЕР_1 Збройних Сил України
про припинення (розірвання) контракту про проходження військової служби, 
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
28 липня 2016 р. до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), третя особа: військова частина - польова пошта НОМЕР_1 Збройних Сил України про (з урахуванням додаткової позовної заяви):

- визнання протиправними дій відповідача в особі третьої особи щодо відмови позивачу у припиненні (розірванні) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладеного 5 січня 2016 р.;
- зобов`яння відповідача припинити (розірвати) контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладений 5 січня 2016 р. між позивачем та відповідачем в особі т.в.о. командира третьої особи ОСОБА_2 та звільнити позивача з військової служби на підставі п. "з" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) (а.с. 41).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 5 січня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. Проте, відповідачем не було виконано умови контракту щодо належного матеріального забезпечення та виплату підйомної допомоги, оздоровчих, виплат за участь у АТО. Зазначив, що названі порушення є підставою для розірвання контракту про проходження військової служби (а.с. 36-41).
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: військова частина-польова пошта НОМЕР_1 Збройних Сил України про припинення (розірвання) контракту про проходження військової служби було відмовлено.
Відмовляючи в позовних вимогах, суди виходили з того, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Крім того, суди зазначили, що не можуть взяти до уваги посилання позивача на те, що контракт про проходження служби на посадах осіб рядового складу з ним було укладено протиправно, з підстав того, що позивач має військове звання молодшого лейтенанта, оскільки при підписанні контракту 5 січня 2016 позивачем не було пред`явлено названий військовий квиток, натомість, контракт був підписаний з ним як з громадянином України на підставі паспорту громадянина України. З урахуванням викладеного, суди дійшли висновку, що станом на 2 червня 2016 р. у відповідача були відсутні підстави для розірвання контракту з позивачем на підставі його рапорту від 24 травня 2016 р. ст. 26 Закону № 2232-ХІІ. Суди вказали, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача припинити (розірвати) контракт та звільнити позивача з військової служби є похідними від позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у припиненні (розірванні) контракту, а тому також не підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
15 лютого 2017 року позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що з 22 серпня 2015 року в Україні закінчився особливий період та на час подання рапорту про розірвання контракту такий правовий режим, як особливий період, не діяв.
Відповідачем до Суду були надані заперечення на касаційну скаргу, в яких посилаючись на правильність прийняття рішення судами, просив залишити їх без змін, а касаційну скаргу – без задоволення. Вказував, що ним було дотримано вимоги щодо матеріального забезпечення позивача. Зазначив, що на даний момент відсутні підстави для звільнення позивача зі служби, оскільки відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 р. № 303/2014 в Україні настав особливий період, у який звільнення з військової служби забороняється. 
Третьою особою до Суду були надані заперечення на касаційну скаргу, в яких посилаючись на правильність прийняття рішення судами, просив залишити їх без змін, а касаційну скаргу – без задоволення. Військова частина вказувала, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Враховуючи, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, тому підстави для розірвання контракту відсутні
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Між Міністерством оборони України в особі т.в.о. командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України капітана 2 рангу ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_1 05 січня 2016 року укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, за умовами якого громадянин України ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання, зокрема, проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом (п.1 контракту).
Відповідно до п.2 контракту Міністерство оборони України зобов`язується відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби громадянином України ОСОБА_1 , зокрема: належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби; виплату підйомної допомоги на нього та кожного члена його сім`ї, який переїжджає разом із ним на нове місце проходження військової служби; виплату грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій; жиле приміщення йому та членам його сім`ї або виплату грошової компенсації за піднайом (найом) ним житлового приміщення; інші соціальні виплати йому та членам його сім`ї, визначені законами та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно пунктів 3, 4 вказаного контракту цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяця до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Пунктом 7 контракту встановлено, що у разі порушень умов, визначених контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законом.
Умови контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі (п.9 контракту).
24 травня 2016 року позивач звернувся до командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 із рапортом, в якому зазначив, що умови, викладені в п.2 контракту від 05 січня 2016 року, Міністерством оборони не виконуються, тому, керуючись п.7 контракту за ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», просив розірвати даний контракт та здійснити виплату грошового забезпечення, надбавок, винагород, премій тощо з 05 січня 2016 року по даний час.
Командиром військової частини – польова пошта НОМЕР_1 капітаном 1 рангу ОСОБА_3 надано позивачу відповідь від 02 червня 2016 року №1349/1, якою повідомлено ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для звільнення його з військової служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту командуванням, що унеможливлює задоволення рапорту позивача.
Листом Військової прокуратури Південного гарнізону від 22 червня 2016 за №05/1-21-11 було дано відповідь ОСОБА_4 на колективне звернення щодо неналежного матеріального та інших видів забезпечення військовослужбовців комендантської роти третьої особи.
У даному листі зазначалося, що перевіркою встановлено факти неналежного проживання військовослужбовців упродовж тривалого часу у непристосованих приміщеннях третьої особи в м. Очаків, незабезпечення в них відповідного санітарно-епідеміологічного стану, неналежного речового забезпечення (а.с. 201).
Крім того, судом було встановлено, що:
- 27 травня 2016 р. позивачу було донараховано підйомну допомогу, що підтверджується роздавальною відомістю від 26 травня 2016 р. № 106 (а.с. 148-149);
- грошове забезпечення виплачувалося позивачу у встановленому порядку, що підтверджується довідкою про грошове забезпечення та копіями роздавальних та банківських відомостей (а.с. 162-194);
- позивач був забезпечений належним речовим майном, що підтверджується довідкою від 3 жовтня 2016 р. та копіями відомостей (а.с. 152-154).
ІІІ.  ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
В силу вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно ч.1 ст.4 вказаного Закону Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Частиною 1 ст.19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Строки військової служби визначаються у ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до ч.2 якої для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.
Згідно ч.3 наведеної статті (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, абз.1 п.2.12 якої встановлено, що контракт про проходження служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених пунктом 35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), відповідно до п.35 якого контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):
1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «г», «е», «є», «ж», «и», «і», «ї», «й» та «л» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

2) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «д», «з» та «к» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно п.«з» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).
Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Частиною 1 ст.1 вказаного Закону визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, яким оголошено часткову мобілізацію та пунктом 8 якого встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18 березня 2014 року). Згідно п.3 вказаного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
06 травня 2014 року Указом виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07 травня 2014 року).
Указом Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22 липня 2014 року (набрав чинності 24 липня 2014 року), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року набрав чинності 20 січня 2015 року).
Згідно п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Відповідно до п.1 ч.8 ст.26 наведеного Закону під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
Крім того, згідно визначень термінів, наведених у ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права – на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Відповідно до умов контракту від 05 січня 2016 року про проходження позивачем військової служби в Збройних Силах України вказаний контракт укладено до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про мобілізацію (п.3 контракту).
Однією з особливостей служби за контрактом є його строковість, однак це не означає, що контракт не може бути припинено достроково.
Так, порядок звільнення з військової служби визначено вимогами ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.
Особливістю проходження військової служби в період мобілізації є те, що усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають (п.п. 2 п. 252 Положення № 1153).
Як убачається із приписів ч. 4 ст. 3 Закону № 3543-ХІІ, зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Суд вказує, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». При цьому, Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
З урахуванням викладеного, суди дійшли вірного висновку, що станом на 2 червня 2016 у відповідача були відсутні підстави для розірвання контракту з позивачем на підставі його рапорту від 24 травня 2016 року за ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.
Колегія суддів вказує, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача припинити (розірвати) контракт та звільнити позивача з військової служби є похідними від позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у припиненні (розірванні) контракту, а тому Суд погоджує висновки судів попередніх інстанції про те, що вони також не підлягають задоволенню.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах “Проніна проти України” (пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 343, 349-354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року у справі № 810/2374/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді | Н.А. Данилевич О.В. Кашпур   Н.В. Шевцова