ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року	Львів	Справа № 500/712/20 пров. № А/857/13906/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання         Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області  на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року (суддя – Мандзій О.П., м. Тернопіль, повний текст рішення складено 09 липня 2020 року) у справі № 500/712/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1   до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у березні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу №Ф-53453-17-У від 09.08.2019. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскільки він є найманим працівником та застрахованою особою і єдиний внесок за нього нараховує та сплачує адвокатське об`єднання "Захист права" у розмірі не менше мінімального, у нього відсутній обов`язок повторного нарахування та сплати єдиного внеску як особою, яка має право здійснювати адвокатську діяльність.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 року №Ф-53453-17-У. Зобов`язано Головне управління ДПС у Тернопільській області виключити з облікових даних ОСОБА_1 , як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, недоїмку по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 11241,78 грн. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що з 01.01.2017 набув чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким внесені зміни до Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Відповідно до вказаних змін фізичні особи-підприємці та самозайняті особи, які не одержують доходи, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок, мінімальний розмір якого з 01.01.2017 становить 704,00 грн, з 01.01.2018– 819,06 грн, з 01.01.2019– 918,06 грн. Враховуючи   те, що у період, за який винесена оскаржувана вимога, заява про зняття з обліку платника до контролюючого органу позивачем не подавалась, тому ОСОБА_1   зобов`язаний був своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що позивач пропустив десятиденний строк на оскарження податкової вимоги у судовому порядку, оскільки звернувся з позовом лише в березні 2020 року, а податкова вимога №Ф-53453-17-У була сформована 09.08.2019 та надіслана на податкову адресу ОСОБА_1 , й вважається йому врученою в силу вимог статті 42 ПК України.  
Позивач процесуальним правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1   06.04.2012 видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 693. Відповідно до витягу з інформаційної системи "Податковий блок. Облік платників податків" позивач 06.04.2012 взятий на облік в контролюючому органі як особа, яка займається незалежною професійною діяльністю. Ознака незалежної професійної діяльності встановлена 25.04.2012 та знята 10.03.2020.
Згідно з інтегрованою карткою платника єдиного внеску ОСОБА_1   нараховувався єдиний внесок як особі, яка проводить незалежну професійну діяльність .
На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, 09.08.2019 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області сформовано щодо позивача вимогу №Ф-53453-17-У про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 17.10.2019 в сумі 11241,78 грн (а.с.8).
Не погоджуючись з податковою вимогою відповідача №Ф-53453-17-У від 09.08.2019, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у період, за який сформована оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність. Крім того, з метою повного захисту порушеного права позивача суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача виключити з облікових даних ОСОБА_1 недоїмку по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 11241,78 грн, яку відповідач вимагає сплатити оскаржуваною вимогою від 09.08.2019 №Ф-53453-17-У.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до пп.    14.1.226    п.    14.1    ст.    14 Податкового кодексу України    (далі -    ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
У пп.    14.1.195    п.    14.1    статті.    14 ПК України    надано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно із п. 2 ч. 1    ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI  (далі Закон № 5076-VI)     адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до ч. 3    ст. 4 Закону № 5076-VI,    адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно з п. 2 ч. 1    ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI)    єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до    ст. 2 Закону № 2464-VI    його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим    Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим    Законом    визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1  ст. 4     Закону № 2464-VI,    платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 ч. 1    ст. 4 Закону № 2464-VI передбачено, що    до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1    ст. 7 Закону № 2464-VI    єдиний внесок нараховується:  для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до    Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;   для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Тобто, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.   Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна дійти висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавцем встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює,    Законом № 2464-VI    не врегульовано.
З системного аналізу вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу        лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19.
Щодо покликання апелянта на те, що позивач, який перебуває на обліку в контролюючого органу, має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та одночасно перебуває у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну сплату єдиного соціального внеску безпосередньо особою та роботодавцем, то суд апеляційної інстанції не бере до уваги вказані покликання, оскільки такі суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Крім того, слід зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1   з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5), у періоді, за який податковим органом нараховано єдиний внесок позивачу, останній працював   і страхові внески у розмірі, не меншому мінімального страхового внеску на місяць, сплачував за нього роботодавець .
Доказів отримання позивачем у період його роботи за трудовим договором доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально податковим органом не надано та в ході судового розгляду справи не встановлено.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від №Ф-53453-17-У від 09.08.2019 підлягає скасуванню, оскільки позивач перебуває у трудових відносинах, як найманий працівник, і єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього сплачує роботодавець.
Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що з метою повного захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача виключити з облікових даних ОСОБА_1 недоїмку по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 11241,78 грн, яку відповідач вимагає сплатити оскаржуваною вимогою від 09.08.2019 №Ф-53453-17-У.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом, то такі не заслуговують на увагу, оскільки, десятиденний строк для оскарження вимоги про сплату боргу слід обчислювати з моменту її отримання. 
З матеріалів справи слідує, що 09.08.2019 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області сформовано податкову вимогу № Ф-53453-17-У про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску станом 17.10.2019 на суму 11241,78 грн. Вказана вимога була надіслана на податкову адресу позивача засобами поштового зв`язку, однак повернута відправнику з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Тобто позивач фактично не ознайомлювався з вмістом поштового відправлення.  Разом з тим, з долученого до матеріалів поштового відправлення неможливо встановити дату, зазначену поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання позивачем надісланої контролюючим органом податкової вимоги, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом. 
У підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області  залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі №500/712/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 14 січня 2021 року