Постанова                                                  
Іменем України
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 1527/13038/12
провадження № 61-8204св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Одеський домобудівельний комбінат», Дочірнє підприємство «Будівельне управління № 2 Відритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд», Управління капітального будівництва Одеської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Одеський домобудівельний комбінат», Дочірнє підприємство «Будівельне управління № 2 Відритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд», Управління капітального будівництва Одеської міської ради, про визнання недійсним договору про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків
 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2020 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював у процесі розгляду справи, у якому просив визнати недійсним правочин, укладений 13 серпня 2012 року між Відкритим акціонерним товариством «Одеський домобудівельний комбінат» (далі - ВАТ «ОДБК») та Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради (далі - УКБ ОМР), оформлений у вигляді протоколу передання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (будівельна адреса: АДРЕСА_2 ; витребувати у ОСОБА_1 та передати йому цю квартиру.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати недійсним договір про співробітництво                     з інвестування будівництва житлових будинків від 16 березня 2005 року, укладений Дочірнім підприємством «Жилбуд» Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат» (далі - ДП «Жилбуд»), в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що придбала квартиру на законних підставах, сплативши через касу банку на рахунок Дочірнього підприємства «Будівельне управління № 2» Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд» (далі - ДП «БУ № 2 ВАТ «Одестрансбуд») грошові кошти. Укладений з ОСОБА_2 договір вважає таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки на час його укладання права на продаж майнових прав не було ні у ВАТ «ОДБК», ні у ДП «Жилбуд». Це право ВАТ «ОДБК» отримало лише 07 квітня 2005 року після підписання протоколу розподілу загальної площі житлового будинку, за яким 20 % житла надано УКБ ОМР, а - 80 % ВАТ «ОДБК», та відповідно виникло майнове право на ще не збудовані квартири, а також право продажу третім особам для залучення інвестицій.
 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 13 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 13 травня 2019 року                   в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги                                             є необґрунтованими та недоведеними. При цьому виходив з того, що немає підстав для визнання недійсним договору від 16 березня 2005 року про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків, укладеного між ДП «Жилбуд», в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не є стороною цього договору, право власності на квартиру зареєстроване за нею, а оспорюваний договір інвестування не тягне для власника квартири жодних правових наслідків, тому не впливає на права та обов`язки позивачки.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Одеський апеляційний суд постановою від 12 березня 2020 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 травня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Визнав недійсним договір              від 16 березня 2005 року про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків, укладений між ДП «Жилбуд», в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що договором від 16 березня              2005 року про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків порушуються права за зустрічним позовом ОСОБА_1 . Ці обставини підтверджуються тим, що уточнений позов ОСОБА_2 спрямований на визнання недійсним правочину, укладеного 13 серпня 2012 року між ВАТ «ОДБК» та УКБ ОМР, оформленого у вигляді протоколу передання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та витребування цієї квартири у ОСОБА_1 , з переданням її ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_2 як на обґрунтування своїх позовних вимог, посилався саме на спірний договір від 16 березня 2005 року про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків, укладений між ДП «Жилбуд» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
 
При цьому апеляційний суд виходив з того, що ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 13 травня 2019 року про залишення без розгляду позову                ОСОБА_2 скасована постановою Одеського апеляційного суду                         від 12 березня 2020 року з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначені обставини також свідчать про те, що спірний договір від 16 березня 2005 року про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків, укладений між ДП «Жилбуд» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , порушує права відповідача за первісним позовом, а також права позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У травні 2020 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,          в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2020 року.
 
Підставою касаційного оскарження вказує те, що немає висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах                   стосовно правомірності укладення субпідрядними організаціями договорів про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків з інвесторами.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що оспорюваний договір був укладений відповідно до закону та в межах повноважень, наданих головою правління ВАТ «ОДБК» Македонським П. Г. директору ДП «Жилбуд» ОСОБА_3 шляхом видачі довіреності                        09 листопада 2004 року, оскільки на момент укладення цього договору ОСОБА_3 як директору ДП «Жилбуд» вже було надано повноваження на право укладення договорів інвестування з третіми особами на квартири в будинку з будівельним номером АДРЕСА_3 . 
 
Апеляційний суд не взяв до уваги того, що ОСОБА_2 виконав узяті на себе зобов`язання в повному обсязі, здійснив інвестування квартири у розмірі                177 000,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 16 березня 2005 року. Ці обставини свідчать про дійсність та законність спірного правочину. 
 
Також апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 на законних підставах набула право власності на квартиру                 АДРЕСА_1 , оскільки                   ОСОБА_2 у судовому порядку оскаржує законність набуття ОСОБА_1 права власності на цю квартиру. У зв`язку з цим, висновки суду апеляційної інстанції щодо правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру та порушення ОСОБА_2 прав ОСОБА_1 є незаконними і передчасними, оскільки в разі задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 втрачає будь-які права на спірну квартиру та на звернення до суду із заявленими нею позовними вимогами.
 
У липні 2020 року ДП «БУ № 2 ВАТ ТБ «Одестрансбуд» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, посилаючись на те, що це судове рішення є законним і обґрунтованим, оскільки суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
06 липня 2020 року справа № 1527/13038/12 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд встановив, що 18 червня 2004 року між УКБ ОМР як замовником та ВАТ «ОДБК» як генеральним підрядником був укладений інвестиційно-підрядний договір, за умовами якого замовник забезпечує розроблення проектно-кошторисної документації, оформляє дозвіл на будівництво, забезпечує залучення інвестицій в об`ємі 20 %, здійснює нагляд за будівництвом та інші функції, а генеральний підрядник забезпечує залучення інвестицій в об`ємі 80 % вартості будівництва та загальної площі квартир об`єкта, згідно з протоколом розподілу загальної площі квартир об`єкта, спрямовує їх на виконання будівельних робіт, забезпечує виконання робіт з будівництва об`єкта власними силами або із залученням субпідрядних організацій, виконує інші обов`язки.
 
Згідно з пунктом 5.2.2 інвестиційно-підрядного договору об`єм та конкретні квартири, за якими ВАТ «ОДБК» отримує право розпорядження та право залучати інвестиції, визначаються додатком 1 до цього договору, протоколом розподілу загальної площі квартир об`єкта.
 
09 листопада 2004 року голова правління ВАТ «ОДБК» Македонський П. Г. видав довіреність на ім`я директора ДП «Жилбуд» ОСОБА_3 на право укладення договорів інвестування з третіми особами на певні квартири, у тому числі на квартиру АДРЕСА_4 . Для цього ОСОБА_3 надано право підписувати договори від імені ВАТ «ОДБК» чи ДП «Жилбуд», отримувати грошові кошти від третіх осіб, вносити їх в касу ДП «Жилбуд» та інші повноваження.
 
16 березня 2005 року між ДП «Жилбуд» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків, за умовами якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання інвестувати на суму 177 000,00 грн у будівництво квартири АДРЕСА_5 , а ДП «Жилбуд» зобов`язалося виконати будівельно-монтажні роботи в житловому будинку та після введення в експлуатацію передати у власність інвестору квартиру.
 
Господарський суд Одеської області 28 листопада 2006 року у справі                                       № 2/323-06-10489 за заявою ДП «Жилбуд» про визнання банкрутом було винесено ухвалу, якою затверджено звіт та ліквідаційний баланс ДП «Жилбуд», вирішено ліквідувати та припинити юридичну особу ДП «Жилбуд», виключити з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України; вимоги, які не задоволені за недостатністю майна, вирішено вважати погашеними. 
 
16 серпня 2010 року УКБ ОМР як замовник та ДП «БУ № 2» ВАТ «Одестрансбуд» як підрядник уклали договір підряду у капітальному будівництві, за умовами якого підрядник зобов`язувався добудувати незавершений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_6 . Згідно зі статтею 13 зазначеного договору майнові права на 3 067,78 кв. м квартир, у тому числі і на квартиру № 73 , передані ДП «БУ № 2» ВАТ «Одестрансбуд» в рахунок сплати за виконані роботи. 
 
КП «Капітальне будівництво міста Одеси» передало, а ДП «БУ №2» ВАТ «Одестрансбуд» прийняло в тому числі і квартиру № 73 для подальшого оформлення у власність інвестору, що підтверджується актом приймання-передачі квартир від 09 липня 2012 року.
 
На підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 17 вересня 2011 року, додатка № 1 ОСОБА_1 , додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав від 17 грудня 2011 року про новацію його у договір пайової участі від 20 грудня 2011 року, акта приймання-передачі від 27 липня     2012 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на це нерухоме майно ОСОБА_4 зареєструвала              28 вересня 2012 року.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного         у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Оцінюючи спірні правовідносини, Верховний Суд враховує висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 539/3150/17 (провадження № 61-5505св20), в якій розглядалося питання визнання недійсним правочину ініційоване особою, яка не є його стороною.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що придбала квартиру на законних підставах, сплативши через касу банку на рахунок ДП «БУ № 2 ВАТ ТБ «Одестрансбуд» грошові кошти. Укладений                                    ОСОБА_2 договір від 16 березня 2005 року вважає таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки на час його укладання права на продаж майнових прав не було ні у ВАТ «ОДБК», ні у ДП «Жилбуд».
 
Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
 
З огляду на зазначені норми, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
 
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала            у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
 
Правочин може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
 
Таким чином, захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право,                    а й охоронюваний законом інтерес.
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що                                   є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони,                  з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
 
Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність    в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
 
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову                 в позові.
 
Визнання недійсним оспорюваного договору від 16 березня 2005 року про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків не створює правових наслідків для ОСОБА_1 , оскільки визнання недійсним зазначеного договору не позбавляє її права власності на майно, яке набуте на підставі договору купівлі-продажу майнових прав та інших документів, за яким вона отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності на це майно. Крім того, на час укладення спірного договору від 16 березня 2005 року ОСОБА_1 не набувала жодних майнових прав щодо нерухомого майна та, відповідно, не могла претендувати на це майно.
 
У зв`язку з цим місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір інвестування не тягне для власника квартири жодних правових наслідків, а тому немає підстав для визнання недійсним договору           від 16 березня 2005 року про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків.
 
Водночас апеляційний суд належним чином не встановив, чим саме порушуються права  ОСОБА_1 оспорюваним правочином, та яким чином залежить реалізація прав позивачки від визнання цього договору недійсним.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею                 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки апеляційний суд скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, враховуючи висновок щодо застосування норм права, викладений               у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 539/3150/17 (провадження № 61-5505св20), постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
З урахуванням того, що при розгляді встановлено підставу, яка зумовлює скасування оскарженого судового рішення апеляційного суду, то суд касаційної інстанції не аналізує інші підстави відкриття касаційного провадження.
 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання касаційної скарги мав би сплачуватися судовий збір у розмірі                       1 280,00 грн (640*200 %), а тому ці витрати підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2020 року скасувати, рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 травня 2019 року залишити в силі. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн 00 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. С. Жданова  	
 	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко