10.02.21
22-ц/812/306/21
Провадження №22-ц/812/306/21 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       09 лютого 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Цуркан І.І., 
за участі позивача ОСОБА_1 , його представника – адвоката Мантуленко О.В., відповідача ОСОБА_2 , 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/1340/20 за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 12 листопада 2020 року о 14 годині, повний текст якого виготовлений 23 листопада 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

у с т а н о в и л а :

02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.
Позов мотивував тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2019 року за ним визнано право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та право власності на 1/6 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд загальною площею 0,1 га, розташованої за цією ж адресою. Інші 5/6 частини цього будинку та земельної ділянки належать на праві власності відповідачу ОСОБА_2 . На даний час цей будинок є єдиним місцем проживання позивача, а відповідач чинить йому перешкоди в користуванні належного йому майна. У зв`язку із цим позивач змушений мешкати в п. Лимани. Зареєстрованим місцем проживання позивача є спірний будинок. 
Посилаючись на викладене та з огляду на положення статей 9 та 47 Конституції України, 9 та 150 ЖК Української РСР, статей 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом його вселення до спірного житлового будинку та зобов`язати відповідача передати позивачу ключі від нього, а також стягнути понесені позивачем судові витрати.
Відзиву на позов від відповідача не надійшло.
В судовому засіданні позивача та представник позивач підтримали позовні вимоги з викладених підстав. Представник позивача наголосила на тому, що на теперішній час встановлення порядку користування спільним будинком сторін не є предметом позовних вимог.
Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Суду пояснив, що він не заперечує проти виділення відповідачу лише однієї кімнати, площею 8 кв.м. , що відповідає частці ОСОБА_1 , проте за умови, якщо він зробить собі окремий вхід. При цьому він не дозволить йому користуватися загальними приміщеннями та загальним входом до будинку. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2020 року позов  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задоволений.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за виключенням житлової прибудови літер «А», гаража «О», сараїв «Д» та «К», душу літер «Л» та вбиральні літер «М», – шляхом вселення та передачі комплекту ключів від вхідних дверей (воріт).
Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 840 грн. 80 коп. судового збору.
       Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами існують тривалі неприязні відносини, у спірному житловому будинку, який належить сторонам на праві спільної часткової власності, проживає відповідач ОСОБА_2 та чинить перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні цим будинком, тому суд на підставі статті 391 ЦК України дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх задоволення. Суд відхилив заперечення відповідача щодо необхідності вселення позивача лише у відповідну кімнату, оскільки на час вирішення справи судом між сторонами відсутня домовленість щодо порядку володіння та користування спільним майном та неможливість досягнення такої згоди не встановлена судом достеменними доказами, тим більше, що позивач до теперішнього часу не користувався належною йому часткою у спільному майні. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норма матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини справи, а тому просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при задоволенні позову не врахований баланс інтересів співвласників щодо володіння, користування та розпорядження майном. Так, позивач є власником 1/6 частини спірного житлового будинку, тому частка жилої площі, що припадає на цю частку становить 8,58 кв.м, що менше за допустимий законом мінімум. Суд не взяв до уваги, що частка позивача не виділена в натурі, а тому при вселенні він буле протиправно користуватися часткою в майні відповідача, чим порушить права останнього, що суперечить статті 358 ЦК України. Позивач тривалий час у спірному будинку не мешкає, оскільки забезпечений житлом. Сторонам не вдалося домовитися щодо купівлі відповідачем належної позивачеві частки у будинку. Між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, тому їх спільне проживання у будинку є неможливим. 
ОСОБА_1 поданий відзив на апеляційну скаргу щодо залишення її без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відзив мотивований тим, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог статті 263 ЦПК України, процесуальні права сторін під час розгляду справи порушенні не були. Відповідач не надав доказів щодо обставин, зазначених ним в апеляційній скарзі. Відзиву на позовну заяву відповідачем також не було подано. Позивач звертає увагу, що предметом даного спору не є встановлення порядку користування будинком або виділ частки в натурі, позов направлений на захист житлових прав позивача та права користування майном. В суді першої інстанції відповідач не заперечував щодо користування позивачем кімнати площею 8 кв.м, а заперечення відповідача ґрунтуються на особистому ставленні відповідача.
Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, позивача, його представника дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду відповідає таким вимогам закону.
       Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, власником житлового будинку та земельної ділянки по  АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 .
Відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2005 року задоволено позови ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Визнано за ОСОБА_3 право власності на розташовані за адресою: АДРЕСА_1 : літню кухню літ. «В» розмірами (4,17х6,90) м., сарай літ. «К» розмірами (2,45х1,90) м., сіни літ «а3» розмірами (2,71х2,98)м. За ОСОБА_2 визнано право власності на розташовані за адресою АДРЕСА_1 : житлову пристройку літ. «А1», гараж літ. «О», сарай літ. «Д», сарай літ. «К», душ літ. «Л», уборна літ. «М». 
Відповідно до державного акту, виданого ОСОБА_3 , площа земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , складає 0,1000 га.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
У встановлені статтею 1268 ЦК України строки із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса звернулися її сини – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 а тому сторони є такими, що прийняли спадщину. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2019 року у справі № 490/2378/18 задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 про зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині та частково задоволено позов ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. 
Зменшено ОСОБА_1 розмір обов`язкової частки у спадщині з ј до 1/6 частки від спадщини, що залишалась після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, розташованих по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       На час розгляду справи будинок АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної часткової власності. Співвласниками цього будинку є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Так, позивач ОСОБА_1 є власником 1/6 частки від спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3 , до складу якої увійшли розташовані по АДРЕСА_1 : житловий будинок; літня кухня літ. «В» розмірами (4,17х6,90) м.; сарай літ. «К» розмірами (2,45х1,90) м.; сіни літ «а3», розмірами (2,71х2,98) м; земельна ділянка, площею 0,1000 га. 
Відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності 5/6 частини частки від спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3 , обсяг якої зазначено вище.
       Крім того, на праві особистої власності відповідачеві належать розташовані по АДРЕСА_1 : прибудова літер «А'», гараж «О», сараї «Д» та «К», душ літер «Л» та вбиральня літер «М». 
Під час розгляду справи судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що між ними існують тривалі неприязні відносини. У спірному житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , проживає відповідач ОСОБА_2 та чинить перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні цим будинком.
       За такого між сторонами існує спір щодо користування ОСОБА_1 майном, яке є об`єктом їх права спільної часткової власності. 
       Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною 3 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.     
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина 2 згаданої статті).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).
Як визначено частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
В силу положень частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
       Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає йому у вільному доступі до спірного жилого будинку. 
       Відповідно до змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Як встановив суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу ОСОБА_1 користуватися жилим будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку чим останній звернувся з даним позовом. 
З огляду на наведені докази та положення частини 1 статті 82 ЦПК України колегія суддів вважає доведеним зазначені у позові обставини щодо перешкоджання відповідачами позивачу користуватися спірною квартирою.
Оскільки судом встановлено, що позивач є співвласником будинку АДРЕСА_1 , його право власності не оспорено в установленому законом порядку, тому відповідно до вимог частини 1 статті 383 ЦК України він має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача в силу частини 4 статті 41 Конституції України та частини 1 статті 321 ЦК України є непорушним, і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні.
За такого суд, оцінивши наявні у справі докази в їх взаємозв`язку та сукупності, вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки, як встановлено судом, внаслідок дій відповідача, які полягають у створенні перешкод позивачу у його вільному доступі до жилого будинку, співвласником якого він є, ОСОБА_1 фактично позбавлений можливості користуватись належним йому майном.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням положень матеріального права та вимог процесуального закону, в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування цього рішення суду.        
       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги. 
       Зокрема, з огляду на положення статей 317, 319, 321 ЦПК України посилання відповідача на те, що частки співвласників у спірному будинку в натурі не виділені, що призведе до того, що ОСОБА_1 буде користуватися приміщеннями більшого розміру, чим його частка, посилання на відмову позивача вирішити питання щодо продажу відповідачу своєї частки у будинку, а також, що частка позивача є незначною, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки не можуть бути підставою для позбавлення співвласника будинку – позивача права на користування ним. При цьому посилання відповідача на порушення внаслідок задоволення позову його прав є безпідставним, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини, оскільки поновлення прав позивача щодо користування спільним майном не є порушенням прав іншого співвласника. В той же час питання поділу житлового будинку в натурі, компенсації позивачу вартості належної останньому частки у спільному майні з припиненням права його власності, можуть бути предметом окремих судових проваджень за умови звернення з відповідним позовом. 
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що за наслідками перегляду апеляційної скарги рішення суду залишено без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат, які покладаються на відповідача.   
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2020 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________
Повний текст постанови складений 10 лютого 2021 року