Справа № 462/3117/20                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/3283/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 , 
представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» – Бекерської О.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що до 02 вересня 2019 року працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго», яке, починаючи з січня 2010 року по червень 2015 року здійснювало нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року, яке не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили 28 січня 2020 року, стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 основну заробітну плату в розмірі 31 671,77 грн., доплати за шкідливі умови праці в розмірі 3 166,86 грн., доплати за високу професійну майстерність в розмірі 4 721,09 грн., доплати за роботу в нічний час в розмірі 3668,86 грн., а всього – 43 228,58 грн. Зазначає, що вищезазначене рішення суду стосується лише стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості по заробітній платі за період з січня 2010 року по червень 2015 року, однак не стосується компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Покликається на те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» виплатило заборгованість по заробітній платі в примусовому порядку лише 12.05.2020 року. Оскільки відповідач не здійснив з ним розрахунку, то у нього виникло право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 55 952,98 грн., що за своєю суттю є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Звертає увагу, що невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу заробітної плати у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 86 311,75 грн. 
З наведених підстав просить стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 55 952,98 грн. компенсації втрати частини заробітної плати з зв`язку з порушенням строків її виплати та 86 311,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.09.2019 року по 28.05.2020 року:
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 86 311,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 55 952,98 грн. компенсації втрати частини заробітної плати з зв`язку з порушенням строків її виплати.
Стягнуто Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 840,80 грн. сплаченого судового збору. 
Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу, який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати, відтак на вказані позовні вимоги поширюється строк позовної давності у три місяці з часу, коли позивач дізнався про порушення своїх вимог, однак позивачем вказаний строк було пропущено, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум в повному обсязі чи частково. Звертає увагу, що недорахування заробітної плати було зумовлено збитковістю тарифу на теплову енергію, а оскільки фонд заробітної плати формується одночасно з формуванням тарифу на теплову енергію та погоджується Національною комісією, що здійснює регулювання ринку комунальних послуг, добровільна виплата недорахованої заробітної плати була неможливою. З наведених підстав просить рішення суду скасувати частково та відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» Бекерської О.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго`про стягнення 55 952,98 грн. компенсації втрати частини заробітної плати з зв`язку з порушенням строків її виплати, апелянтом не оскаржується, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Задовольняючи позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не виплатило належних звільненому працівникові сум, що відповідно до ст. 117 КзЗпП України є підставою для стягнення з відповідача 86311.75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 01 вересня 2007 року в Теплоелектроцентраль-1 машиністом парових турбін четвертої групи котлотурбінного цеху, а 02.09.2019 року звільнений з роботи за угодою сторін. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року, яке не оскаржувалося, позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь основну заробітну плату у розмірі 31671.77 грн., доплату за шкідливі умови праці в розмірі 3166.86 грн., доплату за високу професійну майстерність в розмірі 47.21.09 грн., доплату за роботу в нічний час в розмірі 3668.86 грн., а всього 43228.58 грн. невиплаченої заробітної плати.
Матеріалами справи підтверджується, що сума коштів, стягнута з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року, була перерахована 12.05.2020 року, що підтверджується випискою за смарт - рахунком на ім`я ОСОБА_1 , і ним не заперечувалося. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересам працівника та роботодавця.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові від 26.06.2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Визначаючи розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся до суду в червні 2020 року, в той час як був звільнений з роботи 02.09.2019 року.
Матеріали справи не містять доказів про те, що позивач звертався до ЛМКП «Львівтеплоенерго» з вимогою про виплату сум, належних йому до виплати при звільненні, з вимогою про відповідні виплати за роботу у шкідливих умовах праці, за роботу в нічний час, за високу професійну майстерність, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.
Позивачем не доведено, що існували обставини, які перешкоджали йому реалізувати зазначене право.
Колегія суддів бере до уваги розмір сум, стягнутих на користь ОСОБА_1 рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року, з яких основна заробітна плата 31671.77 грн., доплата за шкідливі умови праці в розмірі 3166.86 грн., доплата за високу професійну майстерність в розмірі 47.21.09 грн., доплата за роботу в нічний час в розмірі 3668.86 грн., що в загальному становить 43228.58 грн., яка є значно меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні, яка відповідно до позовних вимог становить 86311.75 грн.
Зазначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач розрахував виходячи з розміру середньоденного заробітку ОСОБА_1 , який розраховано у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року, однак позивачем, з врахуванням того, що заборгованість за рішенням Залізничного районного суду м. Львова була виплачена 12.05.2020 року, неправильно визначено кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні, розрахунок яких слід робити до дня виплати заборгованості, яким є 12.05.2020 року, а не день подання позову. А відтак кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні становить 174 дні, належний період розрахунку позивачем збільшений на 11 днів.
Слід зазначити, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» зазначений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заперечував і з таким погоджувався, однак ЛМКП просило зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , про стягнення якого звернувся позивач. 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, враховуючи незначний час невиплати сум, стягнутих рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27.12.2019 року, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 50000.00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Велика Палата Верховного Суду у п.64 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18 зазначила, що згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України уразі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України хоча і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Водночас Велика Палата Верховного Суду враховує, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.
За вищенаведеного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2020 року в частині стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 86311.75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненін за період з 03.03.2019 року по 28.05.2020 року слід змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 з 86311.75 грн. до 50000.00 грн. В решті рішення суду слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» – задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2020 року – в частині стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь  ОСОБА_1 86 311.75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 вересня 2019 року по 28 травня 2020 року – змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , з 86 311.75 грн. до 50 000 грн.
В решті рішення – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25.02.2021 року. 

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.