Справа № 346/1901/18 
Провадження № 22-ц/4808/47/21 
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2021 року                 м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря:                Капущак С.В.,        
                       з участю:                 представників апелянта ОСОБА_1 : 
                                                ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; 
                                               представника позивача ОСОБА_4 – 
                                                ОСОБА_5 ,
                                               відповідачки ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_4 до  ОСОБА_6 про визнання права власності на майно у порядку спадкування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Беркещук Б.Б. 12 червня 2018 року,
в с т а н о в и в:
У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_6 з позовом про визнання права власності на майно у порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказував, що з метою оформлення спадщини за заповітом після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського РНО Досин Н.Ф. 16 січня 2017 року за реєстровим номером 23, все належне його матері ОСОБА_7 майно, остання заповіла йому. До складу спадщини входить будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,09 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 520767. Однак, у оформленні свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв`язку із відсутністю у його матері документів про реєстрацію права власності на самочинно переобладнаний житловий будинок. Посилаючись на вищенаведене, просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 червня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Постановлено визнати в порядку спадкування за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0900 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 112 500 грн та на житловий будинок загальною площею 151,1кв.м., житловою площею 100,7 кв.м, підсобною площею 50,4 кв.м, господарські будівлі і споруди – гараж позначений літерою "Г", криницю № 1, огорожу № 2-4, по АДРЕСА_1 , які залишилась після смерті ОСОБА_8 .
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 , як особа, яку не було залучено до участі у розгляді даної справи та щодо якої вирішено питання про її права, інтереси та обов`язки, подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема, вказує апелянт, судом не було враховано того, що на момент відкриття спадщини на майно в спірному житловому будинку з 1998 року зареєстрований та проживав ОСОБА_1 , тобто він. При цьому, даний факт був відомий суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи є довідка №1213 від 15 березня 2018 року. Однак, вказує апелянт, його не було залучено до участі в справі. Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що за час спільного проживання з померлою ОСОБА_7 ними у 2007 році було здійснено самочинну добудову до житлового будинку, внаслідок чого змінилась його загальна площа з 67,6 кв.м до 151,1 кв.м, а також збільшилась вартість майна – з 6 673 грн до 331 211 грн. Посилаючись на те, що судом було розглянуто спір щодо майна, яке було істотно покращено за час шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, без залучення до участі у справі одного з подружжя, тобто його ОСОБА_1 , апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 .
У надісланому на адресу суду відзиві позивач ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує. Додатково позивач зазначає, що у них з батьком ОСОБА_1 була усна домовленість про те, що після смерті матері ОСОБА_7 батько успадковує грошові кошти у розмірі 13 301,15 євро, які повернула клініка в Німеччині за лікування матері, інші грошові збереження у розмірі 80 000 доларів США та 30 000 євро, а йому залишається домоволодіння. При цьому, вказує позивач, ОСОБА_1 не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, хоча йому і було відомо про складений заповіт. Крім того, зауважує позивач, ОСОБА_1 після смерті матері купив квартиру у м.Коломия та залишив собі автомобіль Форд Куга вартістю 14 800 доларів США, який він придбав ще за життя матері. Також позивач ОСОБА_4 вказує, що після смерті матері, його батько зареєструвався як фізична особа-підприємець та отримує дохід від діючого бізнесу його померлої дружини. Позивач ОСОБА_4 звертає увагу суду й на те, що добудова до будинку не була прийнята в експлуатацію за життя спадкодавця і вона є самочинною, а тому, на його думку, житловий будинок не є об`єктом права власності та не підлягає поділу. Більш того, апелянт не є власником земельної ділянки, на якій вчинено реконструкцію та не був власником будівельних матеріалів. Посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 червня 2018 року – без змін.
З аналогічних підстав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 також був поданий і відповідачем ОСОБА_6 . Крім зазначеного вище, відповідач вказує, що після оголошення заповіту на користь позивача, ОСОБА_1 був категорично не згідний з рішенням дружини. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить його залишити без змін.
В судовому засіданні представники апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених у ній. Додатково вказали, що суд, ухваливши рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та визнавши за ним право власності на спірний будинок та земельну ділянку, не залучив до участі у справі належного відповідача – ОСОБА_1 , який брав участі у добудові вказаного вище будинку, чим порушив його законні права та інтереси.
Представник позивача ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.
Відповідачка ОСОБА_6 апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає необґрунтованою. Вона зауважила, що ОСОБА_1 не доклав ніяких своїх зусиль та коштів при реконструкції спірного будинку, а тому у нього не виникло прав щодо спірного будинку. Тому, вважає відповідач ОСОБА_6 , у нього немає підстав претендувати на частину цього об`єкта нерухомого майна. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції – без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки, представника позивача та представників апелянта, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачка ОСОБА_6 , як спадкоємець за законом на обов`язкову частку у спадщині на спадкове майно не претендує, спадщину не прийняла, а тому позивач є єдиним спадкоємцем після смерті його матері і він вправі вимагати визнання за ним права власності на самочинно збудоване майно. Однак, погодитись із цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що матері позивача ОСОБА_7 на праві власності належали житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами житловою площею 36,18 кв.м, а також земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0900 га, кадастровий номер 2610600000:20:002:0129 в АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договору дарування житлового будинку від 30 червня 1999 року №Д-325 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 520767 від 06 червня 2012 року (т.1, а.с.13, 21).
З`ясовано, що ОСОБА_7 з 07 вересня 1995 році перебувала у зареєстрованому шлюбі із апелянтом ОСОБА_1 , про що свідчить копія дубліката свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 15 травня 2009 року (т.1, а.с.9)
Після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина за заповітом від 16 січня 2017 року № 23, згідно якого спадкодавиця все належне їй майно заповіла своєму синові – позивачу ОСОБА_4 (т.1, а.с. 8, 12).
Із технічного паспорта та експлікації приміщень до плану житлового будинку по АДРЕСА_1 , виписки з інвентаризаційних матеріалів, виданих ОКП "Коломийське МБТІ" встановлено, що змінилась загальна площа житлового будинку з 67,6 кв.м. на 151,1 кв.м., житлова площа з 36,18 кв.м. на 100,7 кв.м. внаслідок самочинної добудови А1 прибудова загальною площею 19,2 кв.м., А2 прибудова загальною площею 21,6 кв.м. та А3 мезонін загальною площею 49,2 кв.м., Г - гараж побудовано самочинно.
Як вбачається зі звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта від 04 лютого 2018 року, у 2007 році самовільно виконано реконструкцію спірного домоволодіння, всі основні несучі та огороджуючі конструкції старої частини житлового будинку знаходяться у задовільному стані, а самовільно реконструйована частина житлового будинку до якої входять і прим.1-6 -веранда, прим.1-7 коридор, прим.1-8 ванна, прим.1-9 - житлова кімната та літ.Г - гараж були побудовані в межах існуючої лінії забудови старої частини будинку (прим.1-2 -кухня та 1-5 житлова кімната), збудованого до 1948р., відповідає вимогам ДБН В.3.2-2-2009 "Житлові будинки. (а.с.22-33).
Згідно звіту про оцінку житлового будинку ТОВ «Західзем» від 23 лютого 2018 року ринкова вартість будинку становить 331 211 грн. (а.с.42).
Апеляційний суд зауважує, що вищезазначені обставини дають підстави для висновку, що належний померлій ОСОБА_7 за договором дарування будинок за час спільного проживання з апелянтом ОСОБА_9 істотно збільшився в розмірах та вартості і що того будинку, який був предметом договору дарування від 30 червня 1999 року, на даний час фактично не існує.
У відповідності до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.
Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення.
Аналізуючи вищезазначені норми права, апеляційний суд приходить до висновку, що визнаючи лише за  ОСОБА_4 , як заєдиним спадкоємцем після смерті його матері, право власності на спірне домоволодіння, яке споруджено всупереч чинному законодавству самовільно, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що апелянт ОСОБА_4 , за умови доведеності ним спільних затрат подружжя, також вправі претендувати на частину спірного домоволодіння або будівельних матеріалів, використаних на його спорудження.
Крім того, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, визнаючи за позивачем право власності в порядку спадкування на всю згадану вище присадибну земельну ділянку площею 0,09 га, не врахував, що на цей об`єкт нерухомого майна поширюється режим спільної сумісної власності відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року. Згідно цього Закону статтю 61 СК України було доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» №4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. 
Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №1311/832/12, від 12 листопада 2018 року в справі №753/6139/14 і від 12 червня 2019 року в справі №409/1959/15-ц.
Колегія суддів зауважує, що державний акт серії ЯМ №520767 на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , було видано ОСОБА_7 06 червня 2012 року, тобто в період, коли земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя.
А тому, апелянт також вправі претендувати і на частину вищезгаданої земельної ділянки.
Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (ст. 50 ЦПК України).
Відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених ст.ст. 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі є те, що сторони – це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення.
Апеляційний суд зауважує, що предметом спору в даній справі є набуття права власності на самочинне будівництво в порядку спадкування. Позивач ОСОБА_4 , пред`явивши позов лише до  ОСОБА_6 , як до спадкоємця за законом на обов`язкову частку у спадщині, не врахував також наявність співвласника спірного майна – ОСОБА_1 .
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції залишив поза увагою вказані обставини та вимоги закону, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин та складом їх учасників.
Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо залучення співвідповідачів.
Згідно висновку Верховного Суду в постанові від 22 січня 2020 року в справі №344/13973/17 пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц, від 23 січня 2019 року в справі №303/2845/15-ц та від 02 жовтня 2019 року в справі №461/6793/15-ц.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з неналежністю суб`єктного складу сторін. Наведене не позбавляє права ОСОБА_4 повторно звернутися в суд з аналогічним позовом до належних відповідачів.
Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення в даній справі ухвалено з порушенням вимог матеріального і процесуального права. Тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 .

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 червня 2018 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок загальною площею 151,1 кв.м., житловою площею 100,7 кв.м, підсобною площею 50,4 кв.м, господарські будівлі і споруди – гараж позначений літерою "Г", криницю № 1, огорожу № 2-4, по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,09 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за тим ж адресом, відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач                                                         В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк 

Повний текст постанови складено 20 січня 2021 року.