ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1798/21 Справа № 216/4110/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/4110/16
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2   на   рішення Центрально-Міського  районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області  та повне судове рішення складено 19 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

         У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2    про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 23.08.2013 року відповідач звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати йому позику. У зв`язку з чим, між ними був укладений договір позики №01/13 від 23.08.2013 року. Відповідно до договору та додаткової угоди від 21.11.2013 року, відповідач отримав позику в сумі 120655,00 грн, що підтверджується розписками, а саме: 23.08.2013 року відповідач отримав від позивача 71000,00 грн., та 21.11.2013 року, в присутності свідка ОСОБА_3 , позивачка надала відповідачу в якості позики грошові кошти в сумі 49655,00 грн. У додатковій угоді (п. 3) зазначено, що відповідач зобов`язується повернути позивачці грошові кошти в строк до 21.03.2014 року у такому порядку: 21.11.2013 року – 25000,00 грн, 21.12.2013 року– 30000,00 грн, 21.01.2013 року – 25000,00 грн, 21.02.2014 року – 25000,00 грн, 21.03.2014 – 15655,00 грн. Відповідач повернув 46655,00 грн. 
Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення несплачених грошових коштів, але ні відповіді, ні повернення коштів, так і не отримала. 
Згідно з умовами додаткового узгодження до договору позики №01/13 від 23.08.2013 року (п. 8), якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики або чергової частини позики в строк, вказаний в п. 3.4,12 цього договору, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму позики, з урахуванням встановленого індексу за весь час прострочення, 36% річних від простроченої суми за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 20% від простроченої суми. 
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язання відповідач, станом на 01.08.2016 року, має заборгованість у розмірі 152292,00 грн,, яка складається з: 74000,00 грн. – залишок боргу, 74000 х 20% = 14800,00 грн. – штраф від простроченої суми, 63492,00 грн. – 36% річних від прострочення суми за кожен день прострочення. 
Посилаючись на вищевикладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 152292,00 грн, а також судовий збір в сумі 1522,92 грн.
Рішенням Центрально-Міського  районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 99034,30 грн., яка складається з суми несплаченої позики в розмірі 74000,00 грн. та пені в сумі 25034,30 грн.
У задоволенні решти вимог – відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 990,34 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано наявність між сторонами усної домовленості про те, що позивачка буде вкладати власні кошти в ремонт другого поверху об`єкту сфери послуг (більярдний зал в торгівельному комплексі), а розписки щодо передачі коштів писалися на вимогу позивачки, з її слів, для власної безпеки. При цьому, відповідач вказує на те, що кошти за придбання матеріалів ним було повернуто в повному обсязі, а інших коштів позивачка не витрачала.
При розгляді цивільної справи №216/5046/14-ц позивачка ОСОБА_1 надавала пояснення про те, що вона дійсно не отримувала грошових коштів за договором позики, у зв`язку з чим відповідач в суді першої інстанції ставив питання про витребування та дослідження цієї цивільної справи.
Також, відповідач вказує на те, що судом не було викликано свідків, які були присутні під час його домовленості із позивачкою, та розглянуто справу без належного повідомлення відповідача про призначення судового засідання.
На підтвердження доводів апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції витребувати із Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справі №216/5046/14-ц.
Позивачкою ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, до якого, у порушення ч. 4 ст. 360 ЦПК України, не додано докази направлення копії відзиву іншим учасникам справи.
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 99034,30 грн., яка складається з суми несплаченої позики в розмірі 74000,00 грн. та пені в сумі 25034,30 грн., та не містять доводів щодо незгоди з висновками суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 14800,00 грн. штрафу від простроченої суми, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволених позовних вимог, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23 серпня 2013 року сторони уклали договір позики №01/13 (а.с. 7-9) згідно з яким ОСОБА_4 надала позику ОСОБА_2 в сумі відповідно до доданих розписок (пункт 1). За змістом розписки від 23.08.2013 (а.с. 14) вбачається, що на дату складання вказаного договору позики, сума позики складала 71000,00 грн.
21 листопада 2013 року сторонами було укладено Додаткове узгодження до договору позики №01/13 від 23.08.2013 (а.с. 10-12) (надалі – Додаткове узгодження), згідно з яким були уточнені істотні умови договору та встановлено, що позикодавець ОСОБА_4 позичила позичальнику грошові кошти в сумі 120655,00 грн, відповідно до розписки №1 від 23.08.2013 та розписки №2 від 21.11.1013 (а.с. 14,15) для здійснення ремонту житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 3 Додаткового узгодження, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позичену суму грошових коштів у строк до 21.03.2014 у наступному поряду:
- 21.11.2013 – 25000,00 грн;
- 21.12.2013 – 30000,00 грн;
- 21.01.2014 – 25000,00 грн;
- 21.02.2014 – 25000,00 грн;
- до 21.03.2014 – 15655,00 грн.
Пунктом 8 Додаткового узгодження передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики або чергової частини позики у строк, вказаний в пунктах 3,4,12 цього Договору, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 36 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 20% від простроченої суми.
Сторони засвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення (пункт 10).
За пунктом 11 Додаткового узгодження передбачено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Строк цього Договору починає свій перебіг 21.11.2013 року та визначається часом, достатнім для реального та належного виконання сторонами своїх обов`язків за цим Договором та закінчується 21.03.2014 року, якщо не встановлюється інший термін повернення позики, встановлений відповідно до умов даного Договору.
Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №888 (а.с. 43) вбачається, що позивачка уклала шлюб зі ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 74 000,00 грн. та пені в розмірі 25 034,30 грн. за прострочення виконання взятих на себе зобов`язань, суд першої інстанції виходив з факту невиконання зобов`язання відповідачем щодо повернення грошей, отриманих ним в позику від позивачки, та його обов`язку у зв`язку з цим сплатити суму боргу в розмірі, передбаченому договором, а також нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Таким чином,  Договір позики №01/13 від 23 серпня 2013 року та Додаткове узгодження до цього Договору від 21 листопада 2013 року підтверджують не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_1 грошових коштів з зобов`язанням повернути їх. 
Колегія суддів вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не встановлено правову природу правочину між сторонами. Так, судом першої інстанцїі надано належну правову оцінку зібраним доказам, у тому числі договору позики №01/13 від 23 серпня 2013 року, у якому позичальник ОСОБА_2 своїм підписом засвідчив, що він одержав від позикодавця в момент підписання цього Договору грошові кошти в розмірі, вказаному в п. 1 цього Договору для здійснення ремонту житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходится за адресою: АДРЕСА_1 , що є приватною власністю позичальника (а.с. 10-12), в якому визначено зобов`язання позичальника повернути борг позикодавцю. При цьому, відповідач ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами свої доводи про те, що укладений сторонами правочин має іншу правову природу, ніж договір позики.
Оскільки, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 була обґрунтована тим, що між сторонами виникли правовідносини, які не притаманні договору позики, та фактично жодних коштів у позику від позивачки ОСОБА_1 він не отримував, що, згідно тверджень останнього, визнала й позивачки ОСОБА_1 під час розгляду цивільної справи №216/5046/14-ц, колегія суддів, для повного та всебічного розгляду справи, ухвалою від 26 січня 2021 року витребувала із Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справі №216/5046/14-ц.
Згідно досліджених колегією суддів матеріалів цивільної справи №216/5046/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, позивачка ОСОБА_8 , звертаючись до суду із заявою про залишення її позовної заяви без розгляду, не посилалась на те, що грошові кошти за Договором позики №01/13 від 23 серпня 2013 року їй не надавалися, як й не надавала таких свідчень суду, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є надуманими та не приймаються колегією суддів.
Доводи апеляційної скарги відповідача те, що судом не було викликано свідків, які були присутні під час його домовленості із позивачкою, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступні обставини.
Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
При цьому, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання або невиконання зобов`язання за договором позики в частині, як передачі грошових коштів позичальнику, так і їх повернення. Тому, посилання в апеляційній скарзі на порушення судом права відповідача ОСОБА_2 на захист є необґрунтованими.
Таким чином, оскільки  ОСОБА_2  борг за договорами позики не повернув, а отже, свої зобов`язання не виконав, що підтверджується матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку з повернення боргу за цим правочином, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують. 
Як вбачається з пункту 8 Додаткового узгодження, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики або чергової частини позики у строк вказаний в пунктах 3,4,12 цього Договору, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця зокрема: 36 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення, тобто пеню відповідно до ст. 549 ЦК України, яку суд першої інстанції вірно стягнув в межах спеціального річного строку позовної давності, й апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного розрахунку пені.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено норми процесуального права та розглянуто справу без належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, є неспроможними та спростовуються матеріалами справи, згідно яких представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 (а.с. 25) власним підписом засвідчив про повідомлення про призначення справи до розгляду на 10 годину 00 хвилин 19 березня 2020 року (а.с.100), а, згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2   - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського  районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року - залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Повне судове рішення складено 10 лютого 2021 року.

Головуючий: 

Судді: