ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гімона М.М.

15 березня 2021 року 
Київ
справа №0440/6793/18
адміністративне провадження №К/9901/34638/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за наслідками касаційного розгляду адміністративної справи №0440/6793/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, ухвалив постанову від 15.03.2021, якою касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишив без задоволення, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30.01.2019 залишив без змін.
Відповідно до статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів. При прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. Головуючий у судовому засіданні голосує останнім. Суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Отже, КАС України передбачає можливість викладення окремої думки виключно за наслідками розгляду справи. З постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.03.2021 у цій справі та її мотивами я погоджуюся, проте, вважаю за необхідне викласти свою окрему думку відносно поновлення судом касаційної інстанції строку на касаційне оскарження при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у цій справі.
Так, ухвалою від 23.01.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду більшістю голосів постановив відкрити касаційне провадження за скаргою Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Офіс ВПП ДФС, скаржник), одночасно поновивши строк на касаційне оскарження.
Висновки про поважність причин пропуску строку вмотивовані обґрунтованістю наведених у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження обставин, підтверджених наданими скаржником доказами, а також зважаючи, що первинно касаційна скарга була подана у межах строку на касаційне оскарження, а право повторного звернення з касаційною скаргою відповідач реалізував без суттєвих затримок після сплати судового збору у встановлених законом порядку та розмірі, та з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми і змісту касаційної скарги.
Вважаю, що наведені причини не давали суду касаційної інстанції підстав для поновлення строку на касаційне оскарження.
Так, Верховний Суд ухвалою від 24.04.2019 вперше подану Офісом ВПП ДФС касаційну скаргу повернув заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, оскільки скаржником не виконано вимог ухвали суду від 14.03.2019 про залишення без руху касаційної скарги (несплата судового збору). Копію ухвали суду від 24.04.2019 Офіс ВПП ДФС отримав 06.05.2019.
Звертаючись вдруге 09.12.2019 з касаційною скаргою та додаючи докази сплати судового збору за подання касаційної скарги у цій справі (платіжні доручення №2212 від 22.08.2019, №225 від 21.11.2019), скаржник просив суд поновити строк на касаційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 30.01.2019. Таке клопотання Офіс ВПП ДФС обґрунтовував тим, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду. При цьому, скаржник вживав всіх можливих заходів щодо сплати судового збору за подання касаційної скарги, однак, відсутність належного фінансування позбавляло його можливості своєчасно сплатити судовий збір. Офіс ВПП ДФС зазначав, що надходження листів від ГУ ДКСУ щодо виконання безспірних стягнень тягне за собою дотримання відповідної процедури, що унеможливлює одночасно сплачувати судовий збір. При цьому, в проміжках між листами про безспірне стягнення частина судового збору в межах наявних коштів на рахунках була сплачена 27.08.2019. В подальшому лише наприкінці листопада 2019 року з`явилась можливість оплати залишку судового збору, після чого Офіс ВПП ДФС одразу реалізував своє право на повторне звернення з касаційною скаргою.
Вважаю, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У цій справі при зверненні Офісу ВПП ДФС з касаційною скаргою вперше, що відбулося 01.03.2019, не було дотримано визначених законодавством умов щодо сплати судового збору за її подання в сумі 83949,18 грн. При цьому, у скаржника була можливість сплатити судовий збір в межах строку на касаційне оскарження судового рішення, відлік якого розпочався з наступного дня після виготовлення повного тексту постанови апеляційного суду від 30.01.2019 - з 08.02.2019.
Додатково скаржнику був наданий строк на сплату судового збору тривалістю десять днів з дня вручення йому копії ухвали Верховного Суду від 14.03.2019 - з 29.03.2019. Однак, станом на 24.04.2019 доказів сплати судового збору Офіс ВПП ДФС не надав, що стало підставою для повернення касаційної скарги. 
Копію ухвали про повернення вперше поданої касаційної скарги Офіс ВПП ДФС отримав 06.05.2019, однак, повторне звернення з касаційною скаргою відбулося 09.12.2019, тобто більше ніж через десять місяців з дня закінчення строку на касаційне оскарження судових рішень (11.03.2019) і більше ніж через вісім місяців з дня закінчення строку, наданого судом для усунення недоліків (08.04.2019). 
Необхідність сплати судового збору при поданні касаційної скарги встановлена законом, а тому відповідач, подаючи вперше касаційну скаргу без надання документа про сплату судового збору достеменно розумів про допущення ним порушень норм процесуального права. При цьому, у скаржника було достатньо часу для сплати судового збору за подання касаційної скарги (з 08.02.2019 до 08.04.2019), однак, відповідна сплата відбулася лише у листопаді 2019 року, тобто як поза межами наданого Судом строку, так і розумного строку взагалі. 
Сукупність цих обставин, а також загальний строк, що сплинув від дати ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення, що оскаржувалось, на моє переконання свідчить про необґрунтоване зволікання відповідача з повторним зверненням з касаційною скаргою.
Не можу погодитись з тим, що наданий скаржником лист від 07.06.2019 №3680/8/28-10-10-02 «Про фінансування на сплату судового збору» підтверджує вжиття Офісом ВПП ДФС усіх залежних від нього заходів для сплати судового збору у цій справі.
Усталеною є судова практика Верховного Суду щодо питання оцінки поважності причин пропуску строку через неможливість сплати суб`єктом владних повноважень судового збору з огляду на відсутність у нього коштів для здійснення таких видатків. Верховний Суд неодноразово наголошував, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. 
Відсутність у суб`єкта владних повноважень коштів для своєчасної сплати судового збору є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Сама ж по собі сплата суб`єктом владних повноважень судового збору після спливу встановленого КАС України та наданого Судом строку не може бути безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 332 КАС України, касаційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків на касаційне оскарження і підстави, вказані у заяві про поновлення строку, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право вказати інші підстави для поновлення строку.
З огляду на наведене, вважаю, що подану касаційну скаргу належало залишити без руху для надання скаржнику часу вказати інші підстави для поновлення строку, оскільки наведені скаржником причини пропуску такого строку є неповажними. Відповідно, у випадку відсутності інших (поважних) причин, у відкритті касаційного провадження належало відмовити відповідно до пункту 4 частини першої статті 333 КАС України.

Суддя                                                                                М. М. Гімон