ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М. на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 02 березня 2021 рокуу справі № 361/3865/19 (провадження № 14-23цс21)
за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2020 року у складі судді Селезньової Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у складі колегії суддів Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.
 
У травні 2019 року Акціонерне товариство  «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із вказаним позовом, у якому просило:
- визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , спадкоємців                  ОСОБА_2 , такими, що набули статусу іпотекодавців за договором іпотеки від 11 квітня 2007 року, зареєстрованим у реєстрі за № 1753; 
- у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором            № 014/04-02/340 від 10 квітня 2007 року у сумі 337 687,14 долара США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме  квартиру АДРЕСА_1 , шляхом реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкову ціну продажу встановити на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
У березні 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» подало заяву про процесуальне правонаступництво, яка мотивована тим, що 23 грудня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Оксі Банк» (далі - ПАТ «Оксі Банк») було укладено договір відступлення прав вимоги № 114/2-29, згідно з яким відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 014/04-02/340 від 10 квітня 2007 року, а 26 грудня 2019 року між ними було укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки.
Відповідно до умов вказаних вище договорів ПАТ «Оксі Банк» з 23 грудня 2019 року набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги відносно ОСОБА_4 за кредитним договором № 014/04-02/340 від  10 квітня 2007 року, що є позичальником за ним, а також щодо всіх договорів забезпечення цього кредитного зобов`язання. 
Враховуючи викладене, АТ «Райффайзен Банк Аваль» просило здійснити   процесуальне правонаступництво, а саме замінити вибулого позивача -          АТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника - ПАТ «Оксі Банк».
19 березня 2020 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року,  замінено первісного позивача - АТ «Райффайзен Банк Аваль» на нового позивача (правонаступника) - ПАТ «Оксі Банк» та змінено статус первісного позивача - АТ «Райффайзен Банк Аваль» з позивача на третю особу на стороні позивача.
Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився і суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що вказані позивачем обставини є підставою для заміни первісного позивача на його правонаступника у зв`язку зі зміною кредитора і іпотекодержателя в зобов`язанні, з якого виникла вимога. 
Оскільки АТ «Райффайзен Банк Аваль» як юридична особа не припинене і рішення у справі (наприклад, у разі відмови у позові) може мати наслідком виникнення/зміну прав та обов`язків у правовідносинах між первісним і новим позивачами, вказаний учасник справи має бути залучений як третя особа на стороні позивача.
У липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від           19 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні клопотання про заміну позивача у справі, направити справу для розгляду до іншого суду за встановленою юрисдикцією та підсудністю, винести окрему ухвалу з приводу ігнорування суддею Селезньовою Т. В. заяв відповідача про направлення справи до Господарського суду Харківської області, який розглядає справу про банкрутство ОСОБА_1 , або про закриття провадження.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до доказів, наданих позивачем, боржником є не відповідач, а третя особа - ОСОБА_4 , при цьому майновим поручителем (іпотекодателем) також є не відповідач, а померла особа - ОСОБА_2 . 
Жоден з відповідачів не є таким боржником у розумінні норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто більш ніж за 11 років до укладення позивачем договору з ПАТ «Оксі Банк» про відступлення права вимоги № 114/2-29 від 23 грудня 2019 року, за яким, зокрема, відступлено право вимоги за кредитним договором                            № 14/04-02/340 від 10 квітня 2007 року з третьою особою ОСОБА_4 , та договору відступлення прав за договорами іпотеки, за яким, зокрема, були відступлені всі права іпотекодержателя за іпотечним договором від 11 квітня 2007 року. 
Суди порушили норми статей 516, 518 ЦК України, якими чітко встановлений порядок зміни кредитора у зобов`язанні та умови, виконання яких є обов`язковими. Норма статті 55 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для здійснення заміни сторони застосована судом неналежно.  Боржник на момент звернення до нього з позовом помер. 
ЦПК України не передбачає заміну статусу позивача на третю особу. 
Судами попередніх інстанцій порушено предметну та суб`єктну юрисдикцію, оскільки ухвалою Господарського суду Харківської області  від 11 липня 2019 року відкрито провадження у справі про банкрутство щодо відповідача                 ОСОБА_1 , а статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства вичерпно врегульовано питання про порядок розгляду спорів, стороною в яких є боржник (тобто ОСОБА_1 ). Вважає, що заявлений позов разом з усіма клопотаннями має розглядатися за правилами господарської юрисдикції. 
17 лютого 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною шостою статті 403 ЦПК України, оскільки ОСОБА_3 оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикції.
02 березня 2021 року ухвалою Великої Палати Верховного Суду зазначену справу повернуто на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що з матеріалів касаційної скарги вбачається, що відповідач дійсно ставить питання щодо порушення судами попередніх інстанцій правил предметної та суб`єктної юрисдикції, але виключно щодо розгляду цієї справи по суті, стверджуючи, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 липня 2019 року відкрито провадження у справі про банкрутство щодо відповідача ОСОБА_1 . Судом першої інстанції порушено статтю 7 Кодексу України з процедур банкрутства, якою вичерпно врегульоване питання про порядок розгляду спорів, стороною в яких є боржник (тобто ОСОБА_1 ). Заявлений позов разом з усіма клопотаннями має розглядатися за правилами господарської юрисдикції.
Однак при цьому ОСОБА_3 у своїй касаційній скарзі оскаржує не рішення судів попередніх інстанцій, ухвалені по суті заявлених позовних вимог, а процесуальні рішення судів за наслідками розгляду заяви позивача про процесуальне правонаступництво у цій справі, фактично оскаржуючи порядок дослідження доказів, а не порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, посилаючись на неповне дослідження судами попередніх інстанцій обставин справи та ненадання належної правової оцінки доказам, наданим відповідачами, зокрема, щодо відкриття Господарським судом Харківської області провадження у справі про банкрутство ОСОБА_1 , що, у свою чергу, призвело до постановлення помилкових, на його думку, судових рішень про задоволення такої заяви.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що неправильне застосування норм права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, що передбачено статтею 412 ЦПК України. Такими повноваженнями наділена не лише Велика Палата Верховного Суду, але і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відповідно до статті 25 ЦПК України.
За положеннями частини шостої статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для прийняття справи до розгляду та повернула її на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
З такими висновками Великої Палати Верховного Суду я погоджуюся.
Водночас Велика Палата Верховного Суду вказала, що ОСОБА_3 , оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій з підстав порушення судами правил юрисдикції, не обґрунтував зазначені порушення наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах, як те визначено в пункті 2 частини шостої статті 403 ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 403 ЦПК України лише за відсутності всіх трьох указаних в цій частині випадків, а у разі наявності хоча б одного із перелічених у цій нормі випадків справа не підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
З таким висновком Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку. 
Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права (пункт 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). 
Одним із таких випадків є передання справи на її розгляд, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції. Це є інструментом вирішення питання забезпечення однакового застосування судами норм процесуального права щодо юрисдикції, усунення юрисдикційних конфліктів і запобігання цим конфліктам.
Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України у редакції, яка була чинною з 15 грудня 2017 року до 18 жовтня 2019 року включно, справа підлягала передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржував судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
19 жовтня 2019 року набрав чинності Закон України від 02 жовтня 2019 року    № 142-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та щодо строків повернення справи» (далі - Закон № 142-IX). Згідно із цим Законом частина шоста статті 403 ЦПК України викладена у новій редакції, а саме: справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо:
- учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 
- учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 
- Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
Відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону № 1026 від 29 серпня 2019 року (який 02 жовтня 2019 року парламент прийняв як Закон № 142-IX) обґрунтування зазначених змін полягало у такому.
Процесуальне законодавство не дає змоги ні касаційному суду у складі Верховного Суду, ні Великій Палаті Верховного Суду запобігти зловживанню у разі посилання на «неправильну» юрисдикційність спорів, оскільки перший зобов`язаний передати справу на розгляд Великої Палати, а вона - прийняти справу до розгляду виходячи лише із зазначення учасником справи такої підстави касаційного оскарження судового рішення, як порушення судами правил юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду за час її функціонування вже сформулювала певні висновки з більшості юрисдикційних питань, а відсутність нормативних обмежень, за яких касаційний суд міг би не передавати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, знову ж таки, призводить до надмірного навантаження Великої Палати Верховного Суду та зобов`язує її розглядати подібні спори, в яких уже сформульований висновок щодо юрисдикційності спору.
Слід зазначити, що передача касаційними судами судових справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил юрисдикції відбувається за сукупності таких підстав: заявлення учасником справи, який оскаржує судове рішення, про порушення правил юрисдикції під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій; наявність різної судової практики в подібних спорах у касаційних судах інших юрисдикцій; відсутність висновків Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції у подібних спорах.
Зазначені зміни покликані забезпечити ефективне функціонування Великої Палати Верховного Суду, унеможливити зловживання учасниками справи правом на оскарження судових рішень з підстав порушення правил юрисдикції з метою передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, що дасть змогу її розвантажити.
Отже, метою запроваджених змін до частини шостої статті 403 ЦПК України було не обмеження можливості передання справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду, що могло потягнути припинення її роботи чи появу нових юрисдикційних конфліктів, а забезпечення ефективного функціонування Великої Палати Верховного Суду, її розвантаження від повторюваних справ, унеможливлення зловживання учасниками справи правом на оскарження судових рішень з підстав порушення правил юрисдикції.
Тому частину шосту статті 403 ЦПК України в редакції, чинній з 19 жовтня 2019 року, слід тлумачити з огляду на мету, поставлену суб`єктом законодавчої ініціативи та парламентом. Згідно з цільовим тлумаченням приписів зазначеної частини справа підлягає передачі на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім наявності одного з трьох випадків, перелічених у частині шостій статті 403 ЦПК України, оскільки кожен з випадків винесено в окремий пункт і ці пункти розділені між собою крапкою з комою, що свідчить про можливість заміни цього розділового знаку словом «або». Саме таке тлумачення є належним та таким, що відповідає як логіці законодавця, так і букві закону.
За іншого тлумачення приписів частини шостої статті 403 ЦПК України, ніж запропоноване вище, Велика Палата Верховного Суду не зможе належно виконувати її завдання із забезпечення однакового застосування судами норм процесуального права щодо визначення судової юрисдикції, зокрема із запобігання виникненню юрисдикційних конфліктів, а також таких ситуацій, коли однопредметні спори розглядають суди різних юрисдикцій.
Підхід до застосування частини шостої статті 403 ЦПК України, який Велика Палата Верховного Суду висловила в ухвалі від 02 березня 2021 року у справі № 361/3865/19, передбачає можливість визначення Великою Палатою Верховного Суду юрисдикції для розгляду спору тільки тоді, коли вже буде сформована протилежна практика судів різної юрисдикції, і учасник справи, подаючи касаційну скаргу, прямо вкаже на таку відмінність у практиці. За означеного підходу запобігти розгляду однопредметних спорів у судах різної юрисдикції неможливо.
З огляду на висновок щодо застосування частини шостої статті 403 ЦПК України, викладений в ухвалі від 02 березня 2021 року у цій справі, вирішити вказану вище проблему буде можливо або шляхом відступу від такого висновку, або шляхом внесення змін до пункту 2 зазначеної частини, передбачивши можливість передання на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи для вирішення питання юрисдикції суду, і тоді, коли ще немає судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах.
 
Суддя                                                                                                          О. М. Ситнік