Справа № 466/706/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О. 
Провадження № 22-ц/811/3444/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
                       секретар Юзефович Ю.І.,
з участю представника апелянта адвоката Огородника О.І., відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Огородника Олега Ігоровича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Боровкова Д.О., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів та договору поруки, - 

В С Т А Н О В И Л А:
                       
Представник позивача у лютому 2015 року звернувся в суд із позовом, у якому просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів 504499 грн. 78 коп.боргу та 3654 грн. 00 коп. судового збору. Вимоги мотивув тим, що 17.09.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 800001833. 19.08.2009 року ЗАТ «Альфа-Банк» перейменовано уПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до умов договору позивач надав відповідачеві ОСОБА_2 кредит у сумі 55000 доларів США, а відповідач ОСОБА_2 зобов`язалась повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом, сплатити неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, Додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. В порушення умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 29 599,63 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 467049 грн. 81 коп.; заборгованість за відсотками - 1066,55 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 16 828 грн. 99 коп. У зв`язку із систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, їй була нарахована неустойка у розмірі 20 620 грн. 98 коп. 
В забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань, 17.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 800001833-П. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_1 поручається за виконання ОСОБА_2 обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути у майбутньому. Згідно із умовами договору поруки, відповідачі відповідають перед позивачем за порушення обов`язків за договором як солідарні боржники. Відповідно до умов договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачами будь-яких обов`язків, встановлених договором, позивач має право вимагати дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором. На виконання умов договору відповідачам була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви до суду вимога не виконана. У зв`язку із наведеним, просив суд позов задовольнити.
17.07.2015 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов, у якому просить визнати недійсним кредитний договір № 800001833 від 17.09.2007 року, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , а також договори забезпечення - іпотечний договір від 17.09.2007 року, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 та договір поруки № 800001833-П від 17.09.2007 року, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 - у зв`язку із припиненням основного зобов`язання; зобов`язати відповідача ПАТ «Альфа-Банк» повернути ОСОБА_2 суму надлишково сплаченої суми по кредитному договору у розмірі 2245,79 доларів США. Вимоги мотивує тим, що підписання договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав відповідача, як споживача кредитної послуги, з боку ПАТ «Альфа-Банк», зокрема: 
1. При ознайомленні із умовами кредитування в ПАТ «Альфа-Банк» відповідачів не ознайомлено у письмовій формі з умовами кредитування та вартістю обраного виду кредитування, а також альтернативними існуючими в банку схемами кредитування, в тому числі, в грошовій одиниці гривні. 
2. Кредитний договір порушує ЦК України та законодавство про захист прав споживачів в частині односторонньої зміни процентної ставки по кредиту, встановленні в договорі додаткових підстав для дострокового стягнення суми кредиту, які не передбачені законодавством, порушує чинне банківське законодавство в частині захисту банківської таємниці та захисту персональних даних позичальника. 
3. Розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх витрат не відповідає вимогам законодавства в галузі кредитування та через відображення в ньому недостовірної інформації ввів позичальника в оману щодо реальної сукупної вартості отриманого кредиту. 
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. У разі застосування наслідків недійсності правочину, позивач повинна повернути банку суму наданого кредиту, а саме 55000 доларів США, а банк повинен повернути сплачені платежі за кредитом, а саме 57245,79 доларів США. У разі взаємозаліку зобов`язань, банк має повернути 2245,79 доларів США.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 504499 гривень 78 коп. боргу та судовий збір у розмірі 3654 гривень 00 коп. Всього стягнуто 508153 (п`ятсот вісім тисяч сто п`ятдесят три) гривень 78 коп.
У решті позову відмовлено.
У задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними - відмовлено.
Рішення суду оскаржили відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права. Суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , немотивовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме - кредитної справи. Суд не побачив очевидної невідповідності законодавству Кредитного договору та його додатку, всупереч аргументам адвоката відповідача, наведеним в позовній заяві та заяві про зміну підстав позову, зокрема тому факту, що згідно висновку судового експерта, в якому було визначено, що «1.Реальна процентна ставка за кредитним договором №800001833 від 17.09.2007 року, відповідно до базових умов на момент укладення договору, становить 13,75% річних, що не відповідає реальній процентній ставці, яка визначена у Додатку №1 до вищевказаного договору та становить 11,91%. 2. Абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором №800001833 від 17.09.2007 року, відповідно до базових умов, викладених на момент укладення договору, становить 94 276, 72 долари США, що не відповідає абсолютному значенню подорожчання кредиту, яке визначене у додатку №1 до вищевказаного договору та становить 86 881,71 долари США.». Враховуючи наведене, відповідач був фактично введений в оману щодо однієї з істотних умов кредитного договору. 
Зазначає, що відповідач не надав позивачу в повному обсязі інформацію про умови кредитування, існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредитного договору, строк, на який кредит може бути отриманий, варіанти повернення кредиту і його умови, необхідність здійснення оцінки майна, і якщо оцінка необхідна, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків і державні субсидії, на які споживач має право або вказівка, від кого споживач може одержати докладну інформацію, позитивні і негативні аспекти пропонованих схем кредитування. 
На думку апелянта, зміст Кредитного договору та Додатку №1 до Кредитного договору не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а також не відповідає Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року.
Тому Кредитний договір мав би бути визнаний недійсним на підставі п.1 ст. 230 ЦК України.
Зазначає, що ще до моменту ухвалення рішення у справі, основне зобов`язання було припинене у зв`язку з позасудовим врегулюванням шляхом перереєстрації права власності на іпотечну квартиру на користь позивача у справі та аналювання залишку заборгованості. Однак, позивач про це не повідомив ні суд, ні відповідача, у зв`язку з чим суд першої інстанції виніс рішення про стягнення коштів, маючи підстави для відмови в задоволенні первісного позову. Згідно Інформаційної довідки 18296867 від 30.09.2019 року з Державного реєстру реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за Акціонерним товариством Альфа Банк, код ЄДРПОУ 23494714 на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, серія та номер:б/н, видавник: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»; Іпотечний договір №800001833-И, серія та номер:7282, виданий 17.09.2007 року, видавник: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 
Просить рішення Залзничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити в повному обсязі та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним Кредитного договору, Договору іпотеки, застосувавши до спірних правовідносин правила двосторонньої реституції та стягнути з АТ «Альфа-Банк» надлишково сплачених коштів у сумі 2627, 24 доларів США, що за курсом НБУ на день складання зустрічного позову становить 70075,53 грн.; зобов`язати АТ «Альфа-Банк» виключити записи про заборону відчуження нерухомого майна та про обтяження нерухомого майна іпотекою щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , з відповідних державних реєстрів. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 17.09.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 800001833, за умовами якого банк надає ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит, а ОСОБА_2 приймає його на наступних умовах: сума кредиту - 55 000 доларів США, процентна ставка - 11,5 % річних, із датою остаточного повернення кредиту 17.09.2027 року.
17.09.2007 року ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 800001833-И, посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., реєстраційним номер 7282, згідно з яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .
Пункт 6.3. цього договору містить іпотечне застереження.
Як убачається з матеріалів справи, 04.07.2019 року, тобто до дати прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції, державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Альфа-Банк» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказане рішення є чинним, власником на даний момомент предмета іпотеки є ПАТ «Альфа-Банк».
17 січня 2020 року ПАТ «Альфа-Банк» надано довідку, зі змісту якої убачається, що банк немає претензій до ОСОБА_2 за кредитним договором № 800001833 від 17.09.2007 року, у зв`язку із тим, що кредитна заборгованість погашена за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 36 Закону України «Про іпотеку (в редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 року, яка була чинною на момент звернення стягнення на предмет іпотеки) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі) (частина сьома статті 36 Закону України «Про іпотеку (в редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 року, яка була чинною на момент звернення стягнення на предмет іпотеки).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Враховуючи, що предмет спору за первісним позовом є стягнення заборгованості за кредитним договором, спору щодо наявності такої, у тому числі її розміру, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції не існувало, оскільки виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором вважалося завершеним, у зв`язку із завершення позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, у справі відсутній предмет спору за первісним позовом.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині вирішення первісного позову підлягає скасуванню, із закриття провадження у справі в цій частині за відсутністю предмету спору.
Предметом зустрічного позову є позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору, та як похідні, визнання недійсним договору іпотеки і договору поруки та зобов`язання повернути позичальнику суму надлишково сплачених коштів по кредитному договору. Позивачка просила визнати недійсним кредитний договір на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, у поєднанні з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів»
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приписами частини першої статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону, чинній на час укладення кредитного договору) визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, зокрема, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.
Частиною третьою статті 215 ЦК України як підставою недійсності правочину визначено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Так, за частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив з того, що вимоги позову є недоведеними та необґрунтованими, оскільки в укладеному між сторонами кредитному договорі, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, валюта кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. При укладенні договору позичальник була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання, погодилась на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки доказів протилежного позивачем не надано. Позивач скористувалась наданими їй відповідачем кредитними коштами та виконувала умови договору. Позивачка також не довела, що укладений договір містить умови, які є вкрай невигідними для неї, а також, що під час укладення оспорюваного договору їй не була надана повна інформація щодо кредиту та приховано сукупну вартість кредиту.
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не надав належної оцінки тому, що під час укладення спірного договору позивача введено в оману, а його умови у цілому є несправедливими не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм матеріального права та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зокрема судом першої інстанції вірно не враховано всиновки експертизи.
Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права у справах за участю ПАТ «Альфа-Банк» з тотожним предметом спору викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2020 року у справі № 564/142/16-ц (провадження №61-43725св18).
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову, оскільки під час вирішення справи правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення в частині вирішення зустрічного позову ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, оскаржуване рішення в частині вирішення зустрічного позову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу задоволити частко
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки апеляційна скарга відповідачки задоволена частково, рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, а провадження у справі в цій частипні закрито за відсутністю предмету спору, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 5481 грн.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 1, 4, 375, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Огородника Олега Ігоровича задовольнити частково. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів і договору поруки недійсними в частині часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати.
Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрити за відсутністю предмету спору.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного та іпотечних договорів недійсними - залишити без змін.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 5 481 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (в частині де закрито провадження). 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року. 

Головуюча         Копняк С.М.
Судді:         Бойко С.М.
                                                       Ніткевич А.В.