ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/18390/18
адміністративне провадження № К/9901/32419/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В.,  
суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 липня 2019 року (головуючий суддя Кузьменко В.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року (головуючий суддя Сорочко Є.О., судді Єгорова Н.М., Федотов І.В.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармпланета» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармпланета» (далі - ТОВ «Фармпланета») звернулося до суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Офіс великих платників податків ДФС), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 16 серпня 2018 року: №0009151401, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» на 7952904 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 5301936 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2650968 грн), №0009141401, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» на суму 2679908 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 2143926 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2650968 грн - 535982 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки господарські операції по взаємовідносинам з ТОВ «Фармсепт 2014», ПП    «Фарма Інвест», ТОВ «Логістік фарм груп» та ТОВ «Фарма мед Суми» є реальними та підтверджуються належним чином оформленими первинними документами. Позивачем дотримано передбачені Податковим кодексом України (далі - ПК України)  умови формування об`єкта до оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість; коригування суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість ТОВ «Фармпланета» здійснено відповідно до вимог пункту  192.1  статті  192 ПК України,  у зв`язку із невірним найменуванням товару.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків ДФС від 16 серпня 2018 року №0009151401 та №0009141401. Стягнуто на користь ТОВ «Фармпланета», понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 159492,18 грн за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДФС.
Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, Офіс великих платників податків ДФС звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
За приписами частин першої, другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Офісом великих платників податків ДФС з 27 квітня 2018 року по 12 червня 2018 року проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Фармпланета» з дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, за результатами якої 11 липня 2017 року складено Акт №2097/28-10-14-01/36852896 (далі - Акт перевірки).
Згідно висновків Акта перевірки, встановлено порушення позивачем:
підпункту  134.1.1  пункту  134.1  статті  134    ПК України від 2 грудня 2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), П(С)БО 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року № 290, у результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, що перевірявся на загальну суму 2134926 грн, у тому числі за 2016 рік у сумі 890414 грн, за 2017 рік у сумі 1253512 грн;
пункту  187.1  статті  187, пункту  192.1  статі  192, пунктів 198.1, 198.3 статті 198 ПК України від 2 грудня 2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), пунктів 2.4, 2.16 Положення «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року, у результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 5484184 грн, у тому числі за квітень-грудень 2015 року, січень-грудень 2016 року, січень-червень 2017 року.

На підставі Акта перевірки Офісом великих платників податків ДФС 16 серпня 2018 року прийнято податкові повідомлення-рішення: 
№0009151401, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» на 7952904 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 5301936 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2650968 грн), 
№0009141401, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» на суму 2679908 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 2143926 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2650968 грн - 535982 грн.
Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, прийнятими відповідачем 16 серпня 2018 року, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання їх протиправними, та про їх скасування. 
Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.  
Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту  185.1  статті 185 ПК  України, об`єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до  статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до  статті 186 цього Кодексу.
Згідно із пунктом  187.1  статті  187 ПК  України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
За приписами пункту  201.1  статті 201 ПК  України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Пунктом 201.10 ПК  України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Відповідно до підпункту 14.1.181  пункту 14.1  статті  14 вказаного Кодексу, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
Згідно із пунктами 198.1,  198.2  статті 198 ПК  України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
За приписами пункту  198.3  статті 198 ПК  України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом  193.1  статті  193  цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом  198.6  статті 198 ПК  України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом  201.11  статті  201  цього  Кодексу.
Відповідно до підпункту 134.1.1  пункту 134.1  статті  134 вказаного Кодексу,  об`єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Згідно із пунктом 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 7 лютого 2013 року № 73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено  Законом України від 16 липня 1999 року № 996-XIV   «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV).
Частинами першою, другою статті 9 Закону № 996-XIV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до статті 1 Закону № 996-XIV, первинний документ - документ, який містить    відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно із підпунктом 14.1.36  пункту  14.1  статті 14 ПК  України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Отже, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить    відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.
При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене узгоджується зі змістом частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ТОВ «Фармпланета» здійснює діяльність з оптової торгівлі фармацевтичними товарами та має відповідні ліцензії Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров`я України.
Позивач орендує у ТОВ    «Склад-Логістика» частину нежитлових приміщень площею 1500 кв.м. адміністративно-побутової будівлі, розташованої за адресою: Київська область Києво-Святошинський район, с. Хотів, вул. Промислова 3-а. Під час перевірки відповідачем було встановлено, що ТОВ «Фармпланета» має центральний аптечний склад та регіональні аптечні склади, станом на 1   січня 2015 року у його штаті працювала 831 особа, а станом на 31 грудня 2017 року - 590 осіб.
Між ТОВ «Фармпланета» (покупець) та ТОВ «Фармсепт 2014», ТОВ «Фарма-Інвест», ТОВ «Логістік фарм груп», ТОВ «Фарма мед Суми» (продавці) укладено договори від 9 лютого 2015 року №169,  від 30 жовтня 2014 року №1679ю, від 30 вересня 2015 року №22/09/1745ю, від 25 листопада 2016 року №06/11 за умовами яких продавці зобов`язувалися поставити покупцю медикаменти в асортименті, кількості та ціні, визначених у видаткових накладних, що складаються на кожну партію товару.
Згідно умов зазначених договорів, поставка товару здійснюється транспортним засобом і за власний рахунок продавців на склад покупця за адресою: 08128, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Мила, вул. Комарова, 23Л на умовах DDP згідно Інкотермс 2010    року.
На підтвердження реальності виконання договорів поставки, позивачем були надані видаткові, податкові, прибуткові накладні, розрахунки коригування до податкових накладних, товарно-транспортні накладні, гарантійні листи виробників, сертифікати якості, згідно яких контрагенти поставили ТОВ «Фармпланета» спирт етиловий.
За поставлений товар позивач перерахував на рахунки постачальників грошові кошти на повну суму поставки, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями та довідками банку про списання грошових коштів.
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент складання податкових накладних контрагенти позивача, а саме: ТОВ «Фармсепт 2014», ТОВ    «Фарма Інвест», ТОВ    «Логістік фарм груп» та ТОВ «Фарма мед Суми» були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку. Порушень з приводу реєстрації податкових накладних, виписаних постачальниками товару, у Єдиному реєстрі податкових накладних перевіркою не встановлено.
На підтвердження використання, придбаного у вказаних товариств, спирту у власній господарській діяльності, позивач надав докази його подальшої реалізації: реєстри оприбуткування та реалізації спиртів за період 1 січня 2015 року - 31 грудня 2017 року,    податкові накладні тощо. Окремі партії придбаного товару були повернуті постачальникам на підставі відповідних розпоряджень Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, що підтверджується відповідними повідомленнями позивача та накладними на повернення.
Згідно зі статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Під час розгляду справи, судами першої та апеляційної інстанції було надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраним судами на підставі статті 9 КАС України та іншим обставинам, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування податкового кредиту. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України, є підставою для податкового обліку.
Вказані документи, містять відомості, які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентом.
Враховуючи вище викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ТОВ «Фармпланета» здійснювало витрати на придбання у ТОВ «Фармсепт 2014», ТОВ «Фарма Інвест», ТОВ «Логістік фарм груп» та ТОВ «Фарма мед Суми» товару для провадження своєї господарської діяльності, а спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при їх здійсненні. Окремі недоліки у первинних, зокрема, транспортних документах, не можуть самі по собі безумовно свідчити про нереальність господарської операції з поставки товару, якщо з інших документів вбачається, що така операція реально відбулася.
Сам лише факт здійснення досудового розслідування щодо окремих контрагентів позивача, не свідчить ні про фіктивність останніх, ні про нереальність спірних господарських операцій чи про фактичну неможливість їх здійснення. Перебування засновників, керівників та бухгалтерів контрагентів на посадах в інших підприємства, у тому числі і тих, які фігурують у певних кримінальних провадженнях, також не є підставою для висновку про фіктивність таких контрагентів та про нереальність спірних господарських операцій.
Крім того, судами попередніх обставин правомірно зазначено, що свідчення директора підприємства-виробника спірного спирту ТОВ «БФК «Біо-Фарма ЛТД» про виявлення підпільних цехів із виробництва спирту, не свідчить ні про те, що саме спирт підпільного виробництва був поставлений позивачу, а ні про те, що операція із такої поставки фактично не відбулася чи не могла відбутися.
Також судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відхилено доводи відповідача про порушення 27 квітня 2015 року справи про банкрутство    відносно ТОВ    «Фарма Інвест», так як спірні операції мали місце значно раніше, а сам факт початку процедури банкрутства підприємства не може свідчити про нереальність здійснених ним господарських операцій.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність формування позивачем оскаржуваних сум податкової звітності за результатами взаємовідносин із ТОВ «Фармсепт 2014», ТОВ    «Фарма Інвест», ТОВ    «Логістік фарм груп» та ТОВ «Фарма мед Суми».
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач посилався на порушення ТОВ «Фармпланета» пункту  187.1  статті  187, пункту  192.1  статі  192 ПК України щодо безпідставного коригування податкових зобов`язань з податку на додану вартість у бік зменшення за рахунок виписки розрахунків коригування на неплатників податку на додану вартість.
Відповідно до пункту  187.1  статті  187 ПК  України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Згідно пункту  192.1  статті  192 ПК України,  якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних <…>.
Розрахунок коригування до податкової накладної складається також у випадку виправлення помилок, допущених при складанні податкової накладної, у тому числі не пов`язаних із зміною суми компенсації вартості товарів/послуг.
За приписами підпунктів  192.1.1,  192.1.2  пункту  192.1  статті  192 ПК  України якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то: а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок; б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг.
Постачальник має право зменшити суму податкових зобов`язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.
З аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що платник податків може виправити допущені у зареєстрованій податковій накладній недоліки, зареєструвавши відповідний розрахунок коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, після надходження передплати від контрагентів для позивача наступала перша подія, по якій він мав задекларувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість. Разом з тим, згідно пояснень позивача, через помилку налаштування програмного забезпечення ведення бухгалтерського обліку, програма відносила всі ці передплати на неплатника податку на додану вартість.
У подальшому, після отримання замовлення на постачання від контрагента з переліком фармпрепаратів, виписані на неплатника податку на додану вартість зобов`язання коригувалися та виписувалися на фактичного отримувача товару платника податку на додану вартість, шляхом реєстрації розрахунків коригування на зменшення податкових зобов`язань до податкових накладних, виписаних на неплатника податку, а також виписуванням податкових накладних на фактичного отримувача товару  - платника податку.
В акті перевірки відповідач зазначив, що позивач виписував розрахунок коригування до таких податкових накладних на зменшення податкових зобов`язань за відсутності підстав для складання розрахунку коригування.
У свою чергу, стверджуючи про відсутність підстав для зменшення податкових зобов`язань за податковими накладними, виписаними ТОВ «Фармпланета» на неплатника податку, відповідач не навів жодних підстав, визначених  законом, за якими позивач має відображати такі податкові зобов`язання: не навів та не надав доказів того, що операції з таким неплатником взагалі мали місце, а позивач, відповідно, мав їх обліковувати. Тобто, відповідач фактично визначив позивачу податкові зобов`язання за неіснуючими операціями з неплатником податку, які були визначені позивачем як помилкові про що зроблені відповідні коригування.
Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів відсутність правових підстав для коригування суми податкових зобов`язань та складення відповідних розрахунків коригувань, а також факту заниження у зв`язку із цим суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, то позовні вимоги про визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є обґрунтованими та підлягають скасуванню. 
Таким чином, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 липня 2019 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 липня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                О.В.Білоус
Судді                                                                                                     Н.Є.Блажівська
                                                                                                    І.Л.Желтобрюх