ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12756/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 березня 2021 року                                                                                           м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
          Головуючий суддя                    Грибан І.О.,
          судді:                                        Беспалов О.О.,
                                                  Парінов А.Б.,          

          розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Банк Михайлівський" про відшкодування пені, 
У С Т А Н О В И В:

           ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у якому просив  стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача заподіяні збитки на загальну суму 114 960, 49 грн, з яких: пеня - 45 946, 52 грн; 3 % річних - 11 735, 25 грн; інфляційні збитки - 57 278, 72 грн.           
          В обґрунтування позову позивач зазначав, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2019 року у справі №826/100436/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. щодо не включення інформації про банківський рахунок № НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_1 має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на суму 130 327, 86 грн. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про банківський рахунок № НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_1 має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на суму 130 327, 86 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
          У зв`язку з набранням законної сили зазначеним рішенням суду, позивач звернувся до ФГВФО з листом щодо повернення коштів на відшкодування за вкладом у Публічному акціонерному товариству «Банк Михайлівський» у сумі 130 327, 86 грн. 09 серпня 2019 року позивач отримав вказану суму коштів від відповідача.
          Разом з тим, позивач зазначив, що виплата гарантованої суми розпочалась 15 липня 2016 року, а отримати свої кошти позивач зміг лише через три роки, у зв`язку з чим вважає, що він має право на отримання збитків на загальну суму 114 960,49 грн, з яких: пеня - 45 946, 52 грн; 3 % річних - 11 735, 25 грн; інфляційні збитки - 57 278, 72 грн.
          Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року у задоволені позовних вимог відмовлено. 
          Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на обставини аналогічні викладеним у позовній заяві та разом з цим наголошує, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦКУ, за весь час прострочення, а тому судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні заподіяних протиправними діями Фонду збитків.
          З огляду на зазначене, апелянт вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також не повне з`ясування обставин справи мало наслідком прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, яке відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
          Відзивіву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.
          Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
          Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року №4/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних», виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 23 травня 2016 року №812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Уповноваженою особою на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» призначено Ірклієнка Ю.П.
           13 червня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №991, відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23 червня 2016 року до 22 липня 2016 року включно.
          Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12 липня 2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно, призначено Уповноважену особу та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнку Ю.П. з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно.
          Рішенням від 01 вересня 2016 року №1702 виконавча дирекція Фонду змінила Уповноважену особу, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» з 05 вересня 2016 року, на Волкова О.Ю . 
          Рішенням від 24 січня 2017 року №265 виконавча дирекція Фонду делегувала окремі повноваження ліквідатора Волкову О.Ю. з 25 січня 2017 року та призначила Уповноваженою особою Гриценка В.В. з 25 січня 2017 року, делегувавши йому також окремі повноваження ліквідатора.
          Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 08 лютого 2018 року №383 змінено уповноважену особу ФГВФО ПАТ «Банк Михайлівський» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» провідного юрисконсульта відділу розслідування протиправних діянь департаменту розслідування протиправних діянь Смолія Б.В., якому з 09 лютого 2018 року делеговані повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», визначені пунктами 4, 5, 6 та 8 частини другої статті 37, пунктом 4 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
          Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21 червня 2018 року №1758 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора», продовжено процедуру ліквідації до 12 липня 2020 року включно та продовжені повноваження ліквідаторів: 
           1) Волкова О.Ю. - повноваження, визначені статтями 37, 38, 47 - 52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надані рішенням від 24 січня 2017 року №265);
           2) Смолія Б.В. з 09 лютого 2018 року делеговані повноваження, визначені пунктами 4, 5, 6 та 8 частини другої статті 37, пунктом 4 частини  першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надані рішенням від 08 лютого 2018 року №383).
          Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 11 лютого 2020 року №311 «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», яким з 12 лютого 2020 року призначено відповідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків  Паламарчука В.В.
          Також, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 28 травня 2020 року №1014 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» на один рік з 13 липня 2020 року до 12 липня 2021 року.
          Вказаним рішенням також продовжено повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Паламарчука В.В. до 12 липня 2021 року включно.
          Разом з тим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2019 року у справі №826/100436/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року, задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 , яким визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. щодо не включення інформації про банківський рахунок № НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_1 має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на суму 130 327, 86 грн. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про банківський рахунок № НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_1 має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на суму 130 327, 86 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
           09 серпня 2019 року, на виконання вищезазначеного рішення суду, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виплачено ОСОБА_1 на відшкодування за вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський» кошти у розмірі 130 327, 86 грн.
          Позивач, вважаючи, що відповідно до вимог ст.525,526,625 ЦК України, відповідач, через затримку виплати коштів на відшкодування за вкладом, повинен виплатити йому заподіяні збитки на загальну суму 114 960, 49 грн, з яких: пеня - 45 946, 52 грн; 3 % річних - 11 735, 25 грн; інфляційні збитки - 57 278, 72 грн, звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.
           Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини врегульовані спеціальною правовою нормою -Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , якою такі виплати не передбачені за рахунок Фонду гарантування вкладів, а останній, поміж іншого, не перебуває з позивачем в договірних відносинах.
          Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
          Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України від 23.02.2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  (далі  Закон ). Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. 
          Метою цього  Закону  є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
          У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.
          Згідно з п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
          Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
          Згідно з частинами 1, 2 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (ч. 1 ст. 26 Закону).
          Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
          Згідно зі ст. 28 Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника). Фонд не пізніше наступного дня після закінчення визначеного цим Законом строку ліквідації банку розміщує на офіційному веб-сайті Фонду оголошення про завершення Фондом виплат гарантованої суми відшкодування.
          Частиною сьомою статті 26 Закону встановлено, що Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.
          Фонд виконує свої зобов`язання перед позивачем та несе відповідальність за їх невиконання виключно в межах, передбачених Законом.
          В даному випадку рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку» було прийнято 12.07.2016 року, відповідно якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року по 12 липня 2018 року.
           14 липня 2016 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розміщено оголошення про початок виплати коштів вкладникам ПАТ «Банк Михайлівський», для чого останнім запропоновано з 15 липня 2016 року звернутись до банків-агентів Фонду для отримання гарантованого відшкодування, що свідчить про дотримання строків початку здійснення відповідних виплат.
          В свою чергу граничні строки виплати гарантованих коштів обмежуються днем подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.
          Отже, відповідач, розмістивши оголошення від 14 липня 2016 року, повідомив про початок здійснення відповідних виплат вкладникам банку з 15 липня 2016 року, що не обмежується одним днем « 15 липня 2016 року», а є триваючою процедурою, граничний строк якої закінчується днем подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.
          Відповідно до п.п. 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.
          У пункті 1 частини 6 статті 36 Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.
          Згідно з ч. 5 ст. 45 Закону протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.
          Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми  Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у справі за № 6-1123 цс16, постанова від 13.06.2016 року.
          Щодо обґрунтованості позовних вимог  про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 сум заподіяних збитків у розмірі 114 960, 49 грн, з яких: пеня - 45 946, 52 грн; 3 % річних - 11 735, 25 грн; інфляційні збитки - 57 278, 72 грн., колегія суддів зазначає про таке.
          Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач своїми діями щодо несвоєчасного повернення коштів за спірним договорами порушує застереження визначені Цивільним кодексом, зокрема ст.ст. 525,526 ЦК, щодо належного та добросовісного виконання грошового зобов`язання, адже, чинним законодавством передбачено, що у разі невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК за весь час прострочення.
          Колегія суддів. Звертає увагу, що відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
          Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
          Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
          Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
          Відповідно до вимог ст.525 ЦК одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Стаття 526 ЦК визначає загальні умови виконання зобов`язання, а саме:
1)зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться;
2) виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
          Відповідно до вимог ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
  Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          З системного аналізу зазначених правових норм убачається, що ними урегульовано підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої у договірних зобов`язаннях в результаті їх невиконання або неналежного виконання. 
          Згідно з правовою позицією , викладеною у постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12 та  від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11, за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові .
          Водночас, за результатами розгляду справи, судом встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
          Згідно ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
          До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
          Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.
          В даному випадку у спірних правовідносинах Фонд є суб`єктом владних повноважень, і майнові відносини між сторонами засновані на адміністративному підпорядкуванні, тому ст. 625 ЦК України на ці відносини не поширюється.
          При цьому, колегія суддів зауважує, що боржником за договором банківського вкладу з позивачем є  ПАТ «Банк Михайлівський», а не Фонд чи його уповноважена особа.
          При цьому, як вірно було зазначено судом першої інстанції, підставою застосування передбаченої ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
          Водночас, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призначається у процедурі запровадження тимчасової адміністрації та/або ліквідації банків як процедур виведення неплатоспроможних банків з ринку у порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.
          За змістом даного Закону на Фонд та уповноважену особу Фонду не покладається відповідальність за невиконання банками, які були стороною у договірних відносинах із вкладниками, їх грошових зобов`язань поза межами дії договорів вкладів.
          З урахуванням викладеного, колегія суддів враховує при вирішенні даного спору правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц відповідно до змісту якої у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
          Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
          Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.
          Посилання представника апелянта  у апеляційній скарзі на вимоги ст.1172,1174 ЦК України щодо відшкодування шкоду у деліктних правовідносинах, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки такі підстави позову не заявлялися.
          Відповідно до вимог ч.5 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати вимоги та підстави позову , які не були заявлені в суді першої інстанції.
          Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
          Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
          Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
          Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
          У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи позивача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
          З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

          Головуючий суддя                                                            І.О. Грибан

          Судді:                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          А.Б. Парінов

          (повний текст постанови складено 24.03.2021р.)