КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
10 лютого 2021 року
 
справа №754/9069/19
                                         
провадження № 22-ц/824/1892/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача: Музичко С.Г.,
            суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,
при секретарі: Русинчук І.І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року, постановленого  під головуванням судді  Лісовської О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
 
В С Т А Н О В И В :
 
В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів. Вимоги обґрунтовані тим, що 07.10.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено Попередній договір. Предметом договору була трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1.1 Договору сторони зобов`язались у строк не пізніше 15.12.2008 року укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 2.1 Договору передбачено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 отримали гарантійний внесок в таких частинах: ОСОБА_6 - 14 400, 00 грн, що складає 30000 дол. США за курсом НБУ на день підписання договору; ОСОБА_5 - 33600 грн, що складає 7000 дол. США за курсом НБУ, і в разі невиконання ними умов цього договору зобов`язуються повернути гарантійний внесок та додатково суму в розмірі внеску. Станом на 15.12.2008 року з вини відповідачки та ОСОБА_5 основний договір не був укладений, а гарантійний внесок у розмірі 177600,00 грн позивачці не повернутий. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_4 гарантійний внесок у розмірі 165000,00 грн, з ОСОБА_5 гарантійний внесок у розмірі 38500,00 грн. На момент подачі позову заяви відповідач вищезазначене рішення не виконала, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати у сумі 192989, 08 грн, 3% річних у сумі 41704, 39 грн та витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 38773,20 грн та 3 % річних у розмірі 13210,81 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати,  ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без задоволення.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням Деснянського районного суду від 14.09.2009 року, справа №2-2194, стягнуто з відповідача на користь позивача гарантійний внесок  у сумі 165000 грн, який відповідно до ч. 2 ст. 546 ЦК України є договірним видом забезпечення виконання зобов`язання, а не грошовим зобов`язанням.  Вважає, що ч. 2 ст. 265 ЦПК у даному випадку застосуванню не підлягає.
Судом першої інстанції не взято до уваги те, що рішення від 14.09.2009 року, яким стягнуто гарантійний  внесок, не є остаточним, оскільки рішення за результатами розгляду касаційної скарги відповідачу направлено не було. Апелянт вважав, що справа перебуває на розгляді. 
В 2019 році апелянту стало відомо, що справа №2-2194 знищена, а також те, що 24.10.2011 Вищим Спеціалізованим судом  України з розгляду цивільних та кримінальних справ постановлено ухвалу за касаційною скаргою, результати розгляду якої апелянту невідомі. Крім того, зазначає, що відповідно до Реєстру судових рішень за відповідним номером справи (№6-30394ск11) міститься ухвала ВССЦКС України предметом розгляду якої є рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 14.10.2010 року.
Вважає за необхідне витребувати із Збаразького районного суду Тернопільської області рішення суду від 14.07.2010 року та ухвалу апеляційного суду від 14.10.2010 року, на підставі яких було постановлено рішення Спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.10.2011 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
В судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог. 
           Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 07.10.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено Попередній договір, предметом якого була трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_4 гарантійний внесок у розмірі 165000, 00 грн, з ОСОБА_5 гарантійний внесок у розмірі 38500,00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2009 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року залишено без змін.
01.02.2010 року Постановою головного державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Попик О.В. на підставі виконавчого листа, виданого на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року, відкрито виконавче провадження №17014829 щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 165865, 00 грн.
Як вбачається з листа Старшого державного виконавця Деснянського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Черухи О.М. від 09.08.2019 року, станом на 09.08.2019 року згідно платіжних доручень, наявних в матеріалах виконавчого провадження, ОСОБА_2 частково сплачено борг на загальну суму 58460, 00 грн., залишок нестягнутих коштів за вищевказаним виконавчим документом становить 107405, 00 грн (а.с.98 т.1).
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначала, що відповідачем рішення суду не виконано та просила стягнути з відповідача інфляційні витрати у сумі 192989,08 грн, 3% річних у сумі 41704, 39 грн за період з 2009 року по 2016 рік.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 625 ЦК України  боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такий  висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Зазначений висновок узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, відповідачі мають грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року, яким стягнуто з відповідача гарантійний внесок у розмірі 165000, 00 на користь позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що у даній справі положення ч. 2 ст. 625 ЦПК застосуванню не підлягають спростовуються вищенаведеним.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про стягнення із відповідача внаслідок невиконання нею боргового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України на користь позивача суму інфляційних втрат у розмірі 38773, 20 грн та 3% річних у розмірі 13210, 81 грн за період з 19.06.2016 року по 24.07.2020 року та застосування строку позовної давності до позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 18.11.2009 р. року по 18.06.2016 р.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення, яким стягнуто гарантійний внесок з відповідача на користь позивача не є остаточним, колегія суддів не приймає, оскільки доказів на підтвердження скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 рокуматеріали справи не містять та апелянтом таких доказів не надано. 
Посилання в апеляційній скарзі на необхідність витребування із Збаразького районного суду Тернопільської області рішення суду від 14.07.2010 року та ухвалу апеляційного суду від 14.10.2010 року на підставі яких було постановлено рішення  Вищим Спеціалізованим судом  України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.10.2011 року колегія суддів відхиляє, оскільки заявником не надано належних доказів того, що вказані рішення стосуються учасників справи та мають значення для розгляду даної справи по суті.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
               П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до  Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
 
            Суддя-доповідач   
                                    
            Судді