УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/8928/19 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М. 
Категорія 77 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/8928/19 за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М. в м. Житомир,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 17.05.2019 року № 64-К/тр «Про звільнення за прогул», поновити на посаді водія першого класу в автослужбі Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на свою користь 20000 грн моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивував тим, що з 17.05.2019 року наказом № 64 –К/тр його звільнено з посади водія автотранспортних засобів АС         за п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Про факт звільнення дізнався 20.05.2019 року в приміщені бухгалтерії. Того ж числа, його було ознайомлено з наказом про звільнення та було внесено запис до трудової книжки. На думку відповідача прогули мали місце 18.04.2019 року та 19.04.2019 року. Зазначає, що 18.04.2019 року ним була написана заява на відпустку без збереження заробітної плати з 18.04.2019 року по 19.04.2019 року включно. Вказує, що підставою написання відповідної заяви стали виняткові сімейні обставини. Крім того, зазначає, що заяву про відпустку на підприємство віднесла його дружина у відділ кадрів, але начальник відділу кадрів відмовилася прийняти заяву у зв`язку з тим, що на ній був відсутній підпис безпосереднього начальника про відсутність заперечень з даного приводу. В телефонному режимі про зазначені обставини він повідомив свого безпосереднього керівника - начальника автотранспортної служби ОСОБА_2 , який, в свою чергу, повідомив про те, що він перебуває на лікарняному, але не був проти його відпустки та сказав, що погодити його заяву зможе інженер АС ОСОБА_3 , який на той момент виконував посадові обов`язки начальника. Зв`язавшись з ОСОБА_3 так само в телефонному режимі, він також не заперечував і сказав, щоб дружина залишила заяву на охороні адмінприміщення, а коли він буде в адміністрації, то завізує заяву, що й було зроблено.
Проте, 19.04.2019 року в телефонному режимі його було повідомлено про те, що начальник відділу кадрів відмовилася прийняти заяву. 22.04.2019 року по факту відсутності на роботі було відібрано пояснення. В подальшому, 02.05.2019 року було проведено засідання профкому за відсутності позивача, де обговорювалося питання про надання дозволу на його звільнення. Зазначена згода профкому не була надана. Вважає, що звільнення відбулося з грубим порушенням норм діючого законодавства України.
       Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі. 
На обґрунтування доводі апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано обставини справи, якими обґрунтовані позовні вимоги, що мають значення для справедливого вирішення справи, не надана належна оцінка доказам, які містяться в матеріалах справи та неправильно застосовано норми матеріального права.
       У відзиві на апеляційну скаргу КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Факт прогулу ОСОБА_1 18.04.2019 та 19.04.2019 підтверджується доказами наданими відповідачем та дослідженими судом під розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 27.05.1999 року по 30.09.2009 року, а також з 01.10.2009 року працював у КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на посадах водія, 01.07.2016 року його переведено в автослужбу водієм І класу «RENAULT».
18.04.2019 року позивач власноручно написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, а саме 18.04.2019 року та 19.04.2019 року. Дана заява, як зазначено в ній завізована начальником підрозділу ОСОБА_3 про відсутність заперечень з даного приводу.
22.04.2019 року позивач звернувся із службовою запискою на неправомірні дії начальника відділу кадрів щодо неприйняття його заяви від 18.04.2019 року про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 18.04.2019 року по 19.04.2019 року включно у зв`язку із сімейними обставинами. 
Витягом із протоколу засідання профспілкового комітету КП «Житомиртеплокомуненерго» від 02.05.2019 року згоди на звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул не надано. 
Наказом в.о. директора КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради № 64-К/тр від 17.05.2019 року позивача було звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою видачі вказаного наказу є наказ № 1-д від 17.05.2019 року «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 за ст. 43 КЗпП України». З відповідним наказом позивач був ознайомлений 20.05.2019 року, проте поставити свій підпис про ознайомлення відмовився, оскільки вважав звільнення незаконним.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності поважних причин його відсутності на роботі у період з 18.04.2019 року та 19.04.2019 року включно. Окрім того, зазначає, що ненадання профспілковим комітетом КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради згоди на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України згідно протоколу засідання від 02.05.2019 року не може бути безумовною підставою визнання незаконним наказу про звільнення позивача із займаної посади та його поновлення на роботі, зважаючи на те, що в змісті рішення профспілкового комітету відсутнє обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення позивача із займаної ним посади.
Апеляційний суд не погоджується  з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до положень ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
      У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. 
Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
        Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції про неповажність причин неявки ОСОБА_1 на роботу 18 та 19 квітня 2019 року.
Свідок ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснив, що він працює на посаді начальника автослужби КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради. 18.04.2019 року він перебував на лікарняному та йому зателефонував позивач, повідомивши про те, що він хоче взяти відпустку без збереження заробітної плати, оскільки захворів його батько, проти чого він не заперечував та повідомив, що його обов`язки виконує диспетчер автослужби ОСОБА_3 і порадив погодити з ним заяву на відпустку.
Свідок ОСОБА_3 в суді першої інстанції пояснив, що він працює на посаді водія КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради. У 2019 році він працював на посаді диспетчера та механіка та пам`ятає, як позивач зателефонував йому до 08-ї год. ранку, повідомивши, що його батько захворів та він їде в село до батька, через що його дружина принесе на роботу заяву про відпустку без збереження заробітної плати та залишить заяву. Він відповів, що підпише заяву о 15-й год., коли буде в управлінні. По приїзду в зазначений час підписав заяву та заніс у відділ кадрів. Оскільки в позивача захворів батько, тому він погодив його заяву, але питання щодо надання відпустки вирішується керівником підприємства.
Свідок начальник відділу кадрів КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради ОСОБА_4 в суді першої інстанції пояснила, що 18.04.2019 року із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін звернулася дружина позивача та на момент подачі заяви жодних медичних документів щодо хвороби родичів позивача не було, а також заява не була завізована керівником підрозділу. Заява була написана не на бланку, які розміщені на сайті підприємства та є у вільному доступі, із зазначенням причин такої відпустки. Подана заява не була оформлена належним чином, тому вона її не прийняла. З початку робочого дня позивач був відсутній на роботі та про причини його відсутності не знав ніхто. Про свою відсутність позивач не повідомив ні її, ні технічного директора, водієм якого на той час був позивач, ні директора підприємства. Близько 15-ї год. ОСОБА_3 приніс завізовану ним заяву від імені позивача про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, проте він не мав права її підписувати та заява була без відмітки технічного директора. 
Матеріали справи підтверджено, що 18.04.2019 позивач власноручно написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, а саме 18.04.2019 року та 19.04.2019 року. Дана заява, як зазначено в ній завізована начальником підрозділу ОСОБА_3  про відсутність заперечень з даного приводу. 
На заяві відсутня резолюція керівника підприємства про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 . 
Начальник відділу кадрів ОСОБА_4 , 18.04.2019 року склала службову записку про те, що цього дня близько 09-00 год. до відділу прийшла  ОСОБА_5  і принесла заяву свого чоловіка ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати 18-19 квітня 2019 року, але оскільки заява не була підписана керівником підрозділу, вона відмовила в її прийнятті. У записці також вказано, що заява була надана до відділу кадрів того ж дня о 14-45 год. інженером ОСОБА_3 , який її завізував.
З табелю обліку використання робочого часу за квітень 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 10 квітня по 19 квітня 2019 року. 
У зв`язку з чим, його обов`язки виконував механік ОСОБА_3 , який і погодив заяву ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. 
З виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що 18 квітня 2019 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звертався за медичною допомогою до КП «Центр первинної медико- санітарної допомоги» Житомирської міської ради в м. Житомир, Майдан Визволення, 1.
Копією свідоцтва народження виданого підтверджено, що батьком позивача є ОСОБА_6 .
Встановлено, що на час звернення за медичною допомогою ОСОБА_6 виповнилося 81 рік. 
Статтею 51 Конституції України визначено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Тому позивач ОСОБА_1 , як єдиний син ОСОБА_6 у зв`язку з погіршенням стану батька вимушений був звернутися до керівника підприємства із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати в період з 18 по 19 квітня 2019 року. Факт звернення ОСОБА_1 із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідачем не заперечується. 
Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.
Та обставина, що відповідач не видав наказ про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати, за умови, що позивач подав таку заяву не свідчить, що ОСОБА_1 не був на роботі 18 та 19 квітня 2019 року без поважних причин.
Відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність ОСОБА_1 на роботі 18-19 квітня 2019 року без поважних причин є безпідставним.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами поважність причин своєї відсутності на роботі 18 та 19 квітня 2019 року, а відповідач не довів, що відсутність позивача в ці дні на роботі потягли будь-які тяжкі чи несприятливі наслідки, які б дали привід для застосування до нього найбільш тяжкого дисциплінарного стягнення - звільнення.
У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що звільнення позивача з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України проведено з порушенням вимог трудового законодавства, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення. 
За змістом частин першої, другої  ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 був звільнений без законної підстави, а тому він підлягає поновленню на роботі, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
       Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 ( далі – Постанова).
      Відповідно до листів Міністерства соціальної політики про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019-2021  рік та з врахуванням  ст.235 КЗпП України середній заробіток позивача має бути розрахований за  458 робочих днів вимушеного прогулу. 
Згідно п.в ст.4 Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових). 
З довідки КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради № 33 від 29.03.2021 року вбачається, що за березень 2019 року ОСОБА_1 виплачена заробітна плата в сумі 6 860 грн 49 коп., у квітні - 2997 грн 21 коп. 
      Кількість робочих днів в березні 2019 року становила – 20 днів, у квітні – 21 день.
Отже, середньоденний заробіток позивача становить 240 грн 43 коп. ( 9 857 грн 70 коп. : 41 ).
Таким чином, при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного розрахунку: 458 (кількість робочих днів за період вимушеного прогулу) х 240 грн 43 коп. (середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню) = 110 116 грн 94 коп.
У зв`язку із тим, що звільнення позивача відбулось з порушення вимог трудового законодавства, що безперечно заподіяло йому душевні страждання, обґрунтованою є його вимога про відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з роз`ясненнями, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
       Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених внаслідок цього змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача.
        Незаконне звільнення з роботи вплинуло на емоційний стан позивача, призвело до втрати нормальних життєвих зав`язків, його моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останнього у прикладенні додаткових зусиль для організації свого життя.
        Визначаючи розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, суд ураховує вищенаведені обставини, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обґрунтованим розміром такого відшкодування в розмірі 10 000 грн 00 коп.
        Відповідно до пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       За змістом частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про поновлення на роботі на підставі п.1 ч.1 ст. ст.5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір в сумі 1921 грн 00 коп. (768,40 грн за подання позову в частині визнання незаконним і скасування наказу та поновлення на посаді + 1152,60 грн за подання апеляційної скарги у вказаній частині) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Судові витрати понесені ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди 3002 грн 42 коп. (1200,97 грн (за подання позовної заяви + 1801,45 грн (за подання апеляційної скарги)) підлягають стягнення з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Визнати незаконним наказ №64-К/тр від 17 травня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів за прогули без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради з 17 травня 2019 року.
Стягнути з комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 110 116 грн 94 коп. ( сума визначена без утримання податку та інших платежів) та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 3002 грн 42 коп. судових витрат. 
Стягнути з комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на користь держави 1921 грн судового збору.
Рішення в частині поновлення на роботі та виплати середнього місячного заробітку в межах одного місяця допустити до негайного виконання.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 31 березня 2021 року.

Головуючий 

Судді