break-word'> 

Ухвала
15 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 554/5822/19
провадження № 51-5142ск20  
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року щодо нього, 
 
встановив:
 
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року  ОСОБА_4  визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 186 КК до позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. Остаточне покарання визначено на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 4 роки  1 місяць.
 
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 23 вересня 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін, а апеляційні скаргиобвинуваченого ОСОБА_4 та прокурора  ОСОБА_5 – без задоволення.
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення щодо нього в частині засудження за ч. 2 ст. 186 КК при цьому, не оспорює засудження за ч. 2 ст. 185 КК.
 
Засуджений зазначає  про неповноту судового розгляду і, заперечуючи  по суті встановлені фактичні обставини, належну оцінку доказів, наполягає на відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, стверджує, що судові рішення ґрунтується на припущеннях, у зв`язку з чим вважає рішення судів щодо нього  незаконними.
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКсуд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
 
Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
 
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
 
Мотивуючи свою скаргу, засуджений оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлені судові рішення, що, на його думку, призвело до безпідставного його засудження за ч. 2 ст. 186 КК. Надаючи власну оцінку доказам, він по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка згідна зі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.  
 
Крім цього, касаційна скарга не містить посилання на істотні порушення, допущенні місцевим та апеляційним судами, які перешкодили або могли перешкодити прийняттю законного та обґрунтованого рішення.  
 
Як убачається з вироку, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК місцевий суд зробив з дотриманням ст. 23 КПК на підставі всіх ретельно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
 
Крім того, аналогічні за змістом доводи засудженого ОСОБА_4 у частині доведеності винуватості за ч. 2 ст. 186 КК було перевірено в апеляційному порядку. 
 
Перевіривши й оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази та доводи, наведені в апеляційній скарзі засудженого, в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що його винуватість у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК доведено.
 
Апеляційний суд надав мотивовану відповідь на викладені в апеляційній скарзі засудженого доводи щодо його непричетності до вчинення відкритого викрадення чужого майна. Суд взяв до уваги показання ОСОБА_4 який не заперечував факт перебування на місці злочину, стверджував, що рюкзак потерпілої після втечі ОСОБА_6 з її гаманцем взяв помилково, оскільки вважав, що це рюкзак ОСОБА_6 . Однак, відповідно до показань потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 останні розповіли про обставини вчинення злочину та впевнено вказали на ОСОБА_4 , який разом з іншими особами відкрито викрали майно потерпілої. Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_9 підтвердив, що ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 разом переслідували потерпілу. 
 
Як встановлено судом, ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 тривалий час переслідували потерпілу, підійшовши до будинку ОСОБА_6 шляхом ривка заволодів гаманцем потерпілої та втік, в цей час ОСОБА_10 штовхнув потерпілу в плече, а ОСОБА_4 відкрито заволодів її рюкзаком. Як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, про попередню змову між засудженими свідчить конклюдентність дій ОСОБА_4 , який своєю поведінкою підтвердив згоду на вчинення злочину. Посилання ОСОБА_4 на те, що він познайомився з братами ОСОБА_11 в день вчинення злочину, не спростовують висновків про наявність попередньої змови, оскільки ступінь стійкості взаємовідносин у даному випадку не має значення. Відсутність у ОСОБА_4 при затриманні речей потерпілої не свідчить про його невинуватість, оскільки після викрадення ОСОБА_4 перевірив рюкзак потерпілої і, не встановивши в ньому цінних речей, викинув його.
 
Слідчий експеримент проведений за участю потерпілої та свідка ОСОБА_8 із застосування відеозапису, відтворює в повному обсязі обставини вчинення злочину, а складений за його результатами протокол, відповідає вимогам ст. 240 КПК, а тому позиція ОСОБА_4 , що він є неналежним доказом не узгоджується з приписами закону. Будь-яких зауважень під час слідчого експерименту від його учасників не надходило.  
 
Крім того, слідчим за участі потерпілої та свідка ОСОБА_8 проведено впізнання, під час якого вони впевнено вказали на ОСОБА_4 , як на особу, яка вчинила протиправні дії щодо потерпілої. Вказана слідча дія проведена за приписами ст. 228 КПК і підстав вважати, що фактичні дані, які містяться в протоколі впізнання, є недопустимими доказами відповідно до ст. 87 КПК не має.          
     
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції.   
 
Переконливих аргументів, які би вказували на порушення під час надання юридичної оцінки діянню, в касаційній скарзі засудженого не зазначено.
 
До того ж доводи засудженого, наведені у касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам в апеляційній скарзі, були  предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. 
 
Розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
 
З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити.
 
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                         ОСОБА_3