Постанова                                                
іменем України
23 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 175/777/15
провадження № 51-4201км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
та в режимі відеоконференції:
захисника                                        ОСОБА_6 ,
виправданого                                 ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 жовтня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 5 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040440000880, за обвинуваченням       

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина  України, уродженця та жителя   АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має, 
 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                          від 9 жовтня 2019 року  ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, і виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Згідно з цим вироком органи досудового розслідування обвинувачували               ОСОБА_7 в тому, що він 19 квітня 2014 року близько 20:30, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по автодорозі Дніпропетровськ - Магдалинівка зі сторони міста Підгородне у напрямку селища Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області в правому ряді руху з включеним світлом фар та зі швидкістю близько 60 км/годину.
Здійснюючи рух у вказаному напрямку, в районі е/о № 61 автодороги Дніпропетровськ - Магдалинівка ОСОБА_7 втратив можливість контролювати рух свого автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-217030-110-01, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія                             ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному напрямку прямо з включеним світлом фар.
Унаслідок зіткнення транспортних засобів пасажиру автомобіля ВАЗ-217030-110-01 ОСОБА_9 згідно з висновком судово-медичного експерта № 3132-е від 18 серпня 2014 року було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді рубців на обличчі, що без хірургічного втручання є невиправними та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
За версією органу досудового розслідування, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5 і 10.1 Правил дорожнього руху України (далі – ПДР), що перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) і заподіянням потерпілому ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 5 червня 2020 року вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 жовтня                   2019 року щодо  ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції визнав недопустимим протокол огляду місця події від 19 квітня 2014 року, вказавши на порушення слідчим Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, однак не зазначив у судовому рішенні, чиї права та свободи були порушені при складанні процесуального документа, а порушення слідчого, на думку прокурора, не є критичними та не дають підстав визнавати недопустимими отримані у вказаному кримінальному провадженні докази.
Крім того, прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи прокурора про неправильне визнання судом першої інстанції недопустимими доказами протоколи проведення слідчих експериментів від 12 травня 2015 року за участю свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_7 , при  цьому звертає увагу, що недоліки, допущені під час проведення цих слідчих дій, були усунуті під час судового засідання шляхом допиту їх учасників.
Поряд з цим прокурор вказує на порушення судами принципу змагальності та рівності під час судового розгляду, оскільки прокурору було відмовлено у задоволенні клопотання про проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 , при цьому його показання, надані під час судового розгляду, не прослуховувались у суді апеляційної інстанції, тому, на думку прокурора, апеляційних суд не мав права на них посилатись у своєму рішенні.
Також прокурор, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначає, що апеляційний суд проігнорував його доводи в частині повноти фіксування судового засідання, а саме показань експерта                   ОСОБА_14 , яких не було оцінено при ухваленні судового рішення, а посилання суду на те, що його повторний допит жодним чином не вплинув на мотиви суду, є упередженим.
Так, у своїй касаційній скарзі прокурор зазначає, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, належним чином не вмотивував свого рішення про виправдання ОСОБА_7 , а суд апеляційної інстанції не виправив помилок, які допустив місцевий суд.
У заяві представник потерпілого підтримав касаційну скаргу прокурора та просив її розглянути за відсутності його та його довірителя.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора  захисник ОСОБА_6  зазначає, що внаслідок вкрай непрофесіонального, поверхневого, однобічного, необ`єктивного та упередженого досудового розслідування, що супроводжувалось грубими порушеннями вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), залишились невстановленими всі обставини даної ДТП, які мають істотне значення для з`ясування її механізму, і наразі їх неможливо встановити, оскільки минуло майже 7 років з цього часу.
При цьому вважає, що належних та допустимих доказів, які б беззаперечно «поза розумним сумнівом» вказували на винуватість її підзахисного у пред`явленому йому обвинуваченні, немає. Свідок ОСОБА_13 надав показання у судовому засіданні, зазначивши, що він стояв спиною до дороги, де відбулась ДТП, а схема, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, не є тією, яку він підписував під час досудового розслідування. Тобто стороною обвинувачення не доведено вини ОСОБА_7 . Між тим у суді апеляційної інстанції відбулось 7 судових засідань, під час яких проведено слідство, перевірено кожен доказ та допитано свідків, тобто суд належним чином дослідив всі обставини справи, а дослідженим доказам належним чином надав відповідну оцінку. Тому захисник просить судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора –  без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який не підтримав касаційну скаргу прокурора, думку захисника та виправданого, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органи досудового розслідування обвинувачували ОСОБА_7 в тому, що він, керуючи транспортним засобом, порушив ПДР, що спричинило тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , та його дії кваліфіковано за частиною 2 статті 286 КК.
Прокурор у своїй касаційній скарзі вказує, що суд безпідставно дійшов висновку, про недоведеність стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а також вважає, що достатньо доказів, які вказують на  винуватість особи.
Однак такі доводи прокурора не були підтверджені під час перевірки матеріалів кримінального провадження.
Суд першої інстанції належним чином проаналізував усі докази, надані стороною обвинувачення. При цьому свій висновок щодо відсутності належних доказів, які б вказували на винуватість ОСОБА_7 , зробив на підставі показань виправданого, потерпілого, свідків та проаналізував письмові докази сторони обвинувачення.
Як зазначає у своїй касаційній скарзі прокурор, суд першої інстанції належним чином не встановив обставин вчиненого кримінального правопорушення, а неповнота судового слідства та неналежна перевірка доказів призвели до постановлення неправомірного рішення.
 Однак колегія суддів не погоджується з такими доводами прокурора, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, заслухавши ОСОБА_7 , потерпілого, свідків та дослідивши ряд доказів у судовому засіданні, обґрунтував свої висновки з посиланням на докази сторони обвинувачення. При цьому визнав недопустимим протокологляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 квітня 2014 року, вказав, що в описовій частині протоколу зазначено, що ДТП сталася 20 квітня 2014 року близько 19:30-20:00 години, а не 19 квітня 2014 року, як про це зазначено в усіх інших документах у матеріалах кримінального провадження. Крім того, під час його складання був присутній водій автомобіля ВАЗ-217030, однак, всупереч вимогам частини 3 статті 104 КПК слідчий взагалі не зазначив його прізвища, ім`я, по батькові, дати народження, місця проживання. Ця особа, як установлено судом, –  водій ОСОБА_15 , він не підписував ані протоколу, ані схеми місця ДТП. Це у свою чергу також свідчить про те, що він зі змістом вказаного протоколу не ознайомлювався. До того ж не повністю зазначено анкетні дані понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . 
Як установлено судом під час допиту в суді першої інстанції, фотофіксацію здійснював слідчий   ОСОБА_18 особисто, однак протокол взагалі не містить інформації про характеристики технічного засобу фіксації та носія інформації, які застосовував слідчий при проведенні вказаної процесуальної дії. При цьому, фототаблиця підписана слідчим ОСОБА_19 , який у складанні протоколу участі не брав і процесуального статусу якого у даному кримінальному провадженні на час проведення огляду місця ДТП не визначено (доручення керівника органу досудового розслідування на проведення досудового розслідування слідчому ОСОБА_19 датоване 20 квітня 2014 року і 10 вересня 2014 року, тоді як у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12014040440000880 і повідомленнях про початок досудового розслідування на ім`я прокурора і начальника міліції району від 20 квітня 2014 року зазначено лише слідчого ОСОБА_20 а.к.п.1,3,4,6,84). 
Крім того, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості про те, коли та від кого слідчий ОСОБА_19 отримав ці фотознімки, яким чином зафіксував отримання фотознімків, коли складав такі фотоілюстрації, та з якого носія інформації і якими нормами КПК щодо фіксування процесуальних дій керувався при цьому, що суперечить вимогам частини 3 статті 104, статті 237 КПК.
Також суд звертає увагу на те, що слідчий на схемі до протоколу огляду місця події графічно не зобразив та не зафіксував таких об`єктів: ділянки дороги, де сталася ДТП (на схемі пунктиром зображено коло без зазначення координат, однак, що воно собою являє - місце зіткнення, осип скла чи інше, відомостей немає); сталих орієнтирів, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів (виявлено лише електроопору); інших слідів та предметів, що стосуються пригоди: розміщення частин та об`єктів (уламки кузова, частинки фарби, уламки скла, осипання ґрунту, сліди рідини та ін.), що відокремилися від транспортного засобу, стосовно елементів проїзної частини, транспортних засобів; площі розсіювання уламків скла, осипання ґрунту тощо; координат місця зіткнення, наїзду тощо відносно сталих орієнтирів; розташування світлофорів, дорожніх знаків та інших засобів технічного регулювання дорожнього руху. В обов`язковому порядку в схемі місця ДТП зазначаються назви об`єктів, зображених на схемі.
Виходячи з встановлених порушень,  суд першої інстанції дійшов висновку, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 квітня 2014 року з доданими до нього схемою та фототаблицею не можуть вважатися допустимим доказом, оскільки вони оформлені всупереч вимогам КПК та містять неповну і суперечливу інформацію (а.к.п.7-18).
З такими висновками погоджується і колегія суддів, при цьому доводи прокурора про неправильне визнання протоколу огляд у місця події недопустимим доказам спростовуються вищевказаними обґрунтуваннями.
Крім того, недопустимими суд визнав протоколи слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , потерпілим ОСОБА_23 та обвинуваченим ОСОБА_24 , оскільки на самих протоколах, а також на план-схемах до них відсутні підписи спеціаліста ОСОБА_25 та прокурора ОСОБА_26 , що суперечить вимогам статей 104,105 КПК.
Під час судового розгляду судом було досліджено всі докази, проаналізовано кожен висновок експертизи. При цьому судом зазначено, що висновок експерта ОСОБА_27 від 21 жовтня 2014 року №70/27-740 ґрунтується на показаннях лише свідка ОСОБА_11 , оскільки у протоколі допиту ОСОБА_7 вказано, що він не пам`ятає обставин ДТП. З такого висновку убачається, що саме дії ОСОБА_28 при заданому механізмі подій не відповідають вимогам пункту 10.1 ПДР. Аналогічним за змістом є висновок №11-14  від 28 жовтня 2014 року експерта ОСОБА_29 .
Між тим під час судового провадження ОСОБА_7 розповів відомі йому обставини ДТП, після чого було проведено ряд експертних досліджень.  Так, з висновку експерта №70/27/-356; 70/29-357 від 15 серпня 2015 року вбачається, що ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР, але його дії не відповідали цим вимогам, однак з технічної точки зору такі невідповідності не перебувають у причинному зв`язку з даною ДТП, запобігти якої він не мав технічної можливості. Водій ОСОБА_30 повинен був діяти згідно з вимогами пункту 10.1 ПДР, технічна можливість уникнути ДТП визначалась виконанням вимог цих правил, однак у нього не було будь-яких технічних перешкод виконати їх, а тому дії ОСОБА_11 при заданому механізмі подій не відповідали вимогам пункту 10.1 ПДР, що з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з настанням ДТП.
Під час проведення слідчого експерименту з водіями ОСОБА_22 та ОСОБА_24 також не вдалося визначити місця зіткнення транспортних засобів, оскільки кожен вказує, що ДТП трапилось на смузі руху іншого. З висновку експерта №13637/8634 від 31 травня 2017 року убачається, що з технічної точки зору неможливо визначити місце зіткнення автомобілів, а протокол огляду місця події та схеми до нього не містять необхідної інформації, як і неможливо це встановити з показань ОСОБА_28 , ОСОБА_31 та потерпілого ОСОБА_32 . При цьому, за показаннями водія ОСОБА_28 , він повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР. У даному випадку технічна можливість попередити зіткнення цих транспортних засобів не визначалася його односторонніми діями, та в його діях не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які б, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з виникненням цієї ДТП. У даному варіанті дорожньої ситуації водій ОСОБА_15 повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1 ПДР. У цьому випадку технічна можливість попередити виникнення даної ДТП для ОСОБА_11 визначалася виконанням ним вимог цього пункту, але його дії не відповідали вимогам п.10.1 ПДР та з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП (т.2, а.п.177-188). 
Крім того, в судовому засіданні було допитано експертів  ОСОБА_27 ,                               ОСОБА_33 , які підтвердили свої висновки та зазначили, що за таких даних неможливо визначити місце зіткнення транспортних засобів, а всі версії розвитку подій  мають право на існування. При цьому експерт ОСОБА_33 визнав технічно спроможною версію розвитку подій з показань ОСОБА_28 , тоді як за характером технічних пошкоджень неможливо зробити висновок, оскільки відсутні об`єктивні дані щодо місця зіткнення стосовно до меж проїзної частини.
Між тим стороною захисту було заявлено клопотання про проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 . Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд виконав усі дії для забезпечення належного виконання цієї ухвали, однак її так і не було  виконано, у зв`язку з перебуванням свідка за кордоном.
Однак під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що він насправді не говорив слідчому про те, що ОСОБА_34 виїхав на зустрічну смугу, оскільки цього не бачив, а схема до протоколу його допиту не є тією, яку він підписував в день ДТП.
Таким чином, суд першої інстанції належним чином проаналізував усі докази  у кримінальному провадженні, надав їм певну оцінку з точки зору належності, допустимості та здійснив повне судове слідство, відповідно до якого                                  дійшов висновку, що докази сторони обвинувачення доводять лише факт ДТП, яка відбулась за участю водіїв ОСОБА_28 і ОСОБА_11 у місці та у час, котрі                          зазначені в обвинувальному акті, а також наслідки ДТП.
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та погодився з висновками суду першої інстанції. При цьому провівши судове слідство, повторно дослідив протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 квітня 2014 року, зазначивши, що таку слідчу дію проведено з порушеннями, а під час складання на місці події протоколу огляду місця ДТП зі схемою до нього розташування в межах проїзної частини дороги місця зіткнення автомобілів встановлено не було.
Також суд повторно дослідив висновки судових експертів та погодився з висновком суду першої інстанції, що жоден із досліджених експертних висновків не містить беззаперечних відомостей про порушення саме водієм ОСОБА_7 вимог ПДР, яке перебуває у причинному зв`язку з подією ДТП, як і не містять їх і інші об`єктивні докази.
Доводи прокурора, зазначені в касаційній скарзі, є аналогічні до змісту його апеляційної скарги, на які суд апеляційної інстанції надав вичерпні відповіді.
Так, у касаційній скарзі прокурор вказує, що порушення слідчого під час складання протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 квітня 2014 року не є критичними та не слугували підставою неможливості проведення судових експертиз у кримінальному провадженні.
Однак колегія суддів вивчивши матеріали кримінального провадження, повністю погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій. При цьому акцентує увагу, що огляд місця події у справах даної категорії є одним з найбільш важливих способів збирання доказів. Проведений вчасно, кваліфіковано і ретельно огляд місця ДТП дає змогу встановити дані та одержати відомості, що мають значення для справи, слугує гарантом успішного та об`єктивного розслідування злочину.
Огляд місця ДТП — це початкова та невідкладна слідча дія, спрямована на дослідження території, де відбулася подія, що має ознаки злочину, або настав її результат, зміст якої утворює комплекс пізнавально-посвідчувальних операцій, що включають пошук, виявлення, закріплення, вилучення, дослідження, перевірку та оцінку слідів злочину та інших речових доказів. Правильність складання протоколу огляду місця події має важливе значення для подальшого відтворення подій дорожньо-транспортної пригоди та носить інформативний характер для проведення подальших експертиз у кримінальному провадженні.
Як правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, будь-яке порушення органом досудового розслідування конституційних прав громадян, що навіть має не безпосередній, а лише опосередкований зв`язок із самим процесом виявлення, вилучення і фіксації доказів, призводить до втрати ними юридичної сили. 
При цьому суд у своєму рішенні зазначив, оскільки протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 квітня 2014 року, схема та фототаблиця до нього є недопустимими доказами, то, керуючись практикою ЄСПЛ, суд визнає недопустимими похідні від них докази, а саме висновок експерта № 70/27-740 від 21 жовтня 2014 року, який складено на підставі наданих матеріалів кримінального провадження, і висновок експерта № 11-14 від 28 жовтня 2014 року з масштабною схемою до нього, котрий виконаний на підставі заяви представника потерпілого ОСОБА_35 експертом, який у своєму висновку на 163-му аркуші не зазначив статті, за якою він попереджався про кримінальну відповідальність (а.к.п.141-142, 163-171).
З такими висновками суду першої інстанції погодилась колегія суддів апеляційного суду.
При цьому, мотивуючи відповідь на апеляційну скаргу прокурора в частині неправомірного визнання недопустимими протоколів проведення слідчих експериментів від 12 травня 2015 року за участю свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_28 , апеляційний суд проаналізував показання останніх та зазначив, що показання ОСОБА_11 , ОСОБА_28 та ОСОБА_12   щодо механізму пригоди неможливо перевірити експертним шляхом, оскільки є два варіанти фактичних обставин події, згідно з якими до настання ДТП призвели порушення вимог ПДР іншим водієм, ніж той, чиї показання беруться до уваги, а у діях останнього невідповідності вказаним вимогам не вбачається.
Тобто суд апеляційної інстанції проаналізував показання зазначених осіб та зважив на доводи прокурора саме в тій частині, що недоліки, які були допущені під час досудового розслідування, можливо виправити під час судового розгляду. Вказавши, що місцевий суд повно та всебічно дослідив докази у кримінальному проваджені, встановлені обставини та наявні докази «поза розумним сумнівом» не вказують на винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ДТП.
Прокурор у своїй касаційній скарзі посилається на неправомірність визнання протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами, однак такі доводи містила його апеляційна скарга і суд апеляційної інстанції належним чином їх спростував. З такою позицією погоджується і колегія суддів та вважає, що такі доводи прокурора є неспроможними.
Перевіривши доводи прокурора в частині дотримання принципів рівності та змагальності судового процесу, колегія суддів не вбачає порушень вимог закону, оскільки суд першої інстанції дійсно задовольнив клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 , однак після допиту такого свідка відмовив прокурору в задоволенні аналогічного клопотання, оскільки свідок ОСОБА_13 давав показання в судовому засіданні, з яких стало відомо, що він не був очевидцем подій.
Суд апеляційної інстанції також проаналізував показання свідка ОСОБА_13 та зазначив, що останній зіткнення автомобілів не бачив, оскільки стояв на узбіччі спиною до дороги і лагодив свій мопед та обернувся лише тоді, коли автомобілі вже зіткнулись. Заперечував свідок показання, які ним давались на досудовому розслідуванні, оскільки не казав слідчому, що бачив, як ОСОБА_7 виїхав на зустрічну смугу руху.
У своїх висновках колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції про недоцільність  проведення слідчого експерименту за участю цього свідка, оскільки його показання не містять відомостей, які б могли бути перевірені або уточнені шляхом проведення слідчої дії.
З такими висновками погоджується і колегія суддів та не вбачає порушення принципів рівності та змагальності сторін під час судового розгляду, як на те посилається прокурор у своїй касаційній скарзі.
Спростовані судом апеляційної інстанції і доводи прокурора в частині неякісної фіксації показань експерта ОСОБА_14 , а саме нечіткості фіксації технічними засобами, однак, як правильно зазначив апеляційний суд,  прокурор не вказав у чому він вбачає неправильність та незрозумілість висновку експерта ОСОБА_14                 від 31 травня 2017 року № 13637/8634 і в чому такий висновок потребує роз`яснення.
Так, прокурор у своїй касаційній скарзі, посилаючись на неякісне відображення фіксації технічними засобами допиту експерта ОСОБА_14 , не вказує, яким чином повторний його допит може вплинути на висновки суду та на доведеність винуватості ОСОБА_7 .
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без зміни вирок районного суду щодо обвинувачення ОСОБА_7 , зазначив, що стороною обвинувачення не доведено порушення судом першої інстанції вимог Закону та відсутні аргументи неповноти судового розгляду, на що покликається прокурор і у своїй касаційній скарзі.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки в процесі перевірки матеріалів кримінального провадження не встановлено допущення процесуальних порушень під час оцінки та дослідження доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про недоведеність 
 
вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК.
Зокрема, під час розгляду кримінального провадження мають бути враховані обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу прокурор. 
Отже, для підтвердження винуватості особи необхідна сукупність доказів, у тому числі тих, які не викликають сумніву в їх правдивості та/або усувають вірогідність зацікавленості такої особи.
У касаційній скарзі прокурор, по суті, зазначає, що судом належним чином не встановлено обставин вчинення кримінального правопорушення, однак зібрані у кримінальному провадженні докази, на які покликається скаржник, «поза розумним сумнівом» не підтверджують винуватості ОСОБА_7 , а лише вказують на місце, час, сам факт ДТП та наслідки, і, як правильно зазначають суди, саме внаслідок вкрай непрофесійного, поверхневого, однобічного та неефективного досудового розслідування, що супроводжувалось грубим порушенням КПК, залишилися не встановленими всі обставини цієї пригоди та вичерпані можливості їх отримання.
Між тим прокурор у своїй касаційній скарзі не обґрунтував наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, через які ухвала апеляційного суду чи вирок суду першої інстанції підлягали би безумовному скасуванню.  
Тобто рішення про виправдання ОСОБА_7 є обґрунтованим, а ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування оскаржуваних судових рішень,  колегією суддів не встановлено, а тому в задоволенні касаційної скарги прокурора необхідно відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:
 
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                             від 9 жовтня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду  від 5 червня               2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                      ОСОБА_3