ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/352/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №691/190/20 Категорія: 301030000 	Черненко В. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       04 березня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

  Вініченка Б.Б.  Бондаренка С.І., Новікова О.М. за участю секретаря Любченко Т.М.  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

                                        в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що 08 квітня 2016 року він купив у відповідача будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач надав доручення позивачу на проведення всіх операцій, щодо купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку, та що стосується соціальних питань проживання у купленому будинку, надав повноваження представляти його інтереси в частині продажу та управління будинком.
Позивач вказує, що через АТ «Ощадбанк» він перевів на рахунок відповідача 34000 грн, а останній написав розписку про те, що він належний йому будинок, який отримав у спадщину після смерті батька, продав йому. Також відповідач передав йому всі належні документи на будинок, та рішення суду про те, що будинок по АДРЕСА_1 належить відповідачу.
Термін дії доручення був визначений у три роки, по його спливу, він звернувся до відповідача, щоб знову отримати доручення, однак отримав відмову, посилаючись на те, що відповідачу потрібна шафа, яка залишилась у будинку.
02 квітня 2017 року позивач доплатив ОСОБА_2 1000 грн і останній у розписці написав, що немає до нього претензій.
Просив суд визнати його, по факту купівлі-продажу, власником будинку по АДРЕСА_1 .
Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений 08.04.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір, що містить елементи договору купівлі-продажу будинку, є нікчемним (недійсним в силу закону), оскільки укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, а тому його умови не створюють правових наслідків для сторін.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 фактом, що має юридичне значення у правах та свободах, у даному випадку позивача власником будинку.
В мотивування апеляційної скарги вказує, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки ним не заявлялися вимоги про визнання вказаного договору нікчемним.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи, 08 квітня 2016 року ОСОБА_2 було написано розписку, в якій ним зазначено, що він отримав 34 000 грн за продаж належного йому будинку по АДРЕСА_1 , документи передав (а.с. 7).
Відповідно до довіреності, посвідченої секретарем ВК Валявської сільської ради Гаркушою І.Л., ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 бути представником перед фізичними та юридичними особами в усіх підприємствах, установах, організаціях з усіх питань, що стосуються підготовки, збору інформації і виготовлення документів для оформлення будинку та присадибної ділянки, які йому належать за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 5).
Згідно заяви про переказ готівки №13867623 (№ НОМЕР_1 ) від 08.04.2016 року ОСОБА_2 (платник) перерахував ОСОБА_2 (отримувач) кошти в розмірі 34 000 грн (а.с. 6).
Відповідно до розписки ОСОБА_2 від 02.04.2017 року він отримав 1000 грн від ОСОБА_1 , за проданий будинок, претензій до останнього немає (а.с. 8).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до частини 1 статті 209 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (частина 3 статті 640 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як зазначає позивач в апеляційній скарзі спір між сторонами відсутній в частині того, що будинок був проданий, однак просить суд апеляційної інстанції визнати укладеним договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди».
Колегія суддів звертає увагу на те, що надана позивачем розписка  від 08 квітня 2016 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів за будинок не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу відповідно до вимог статей 638, 655 ЦК України, тому відсутні підстави вважати вказану розписку договором купівлі-продажу. Отже, між сторонами взагалі відсутній договір купівлі-продажу хоча б у простій письмовій формі, є лише розписка про отримання грошових коштів відповідачем, тому вимоги позивача про визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку, є безпідставними. 
Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Враховуючи те, що вказана розписка не породжує для сторін прав і обов`язків, колегія суддів доходить висновку, що правові підстави для визнання власником будинку за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 відсутні.
Отже, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір купівлі-продажу спірного будинку від 08 квітня 2016 року (про укладення якого може свідчити лише розписка) був укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 209 та 640 ЦК України пов`язувався з нотаріальним посвідченням. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов`язків й не може бути визнаний судом ОСОБА_1 власником спірного будинку за таким договором купівлі-продажу. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу будинку нікчемним, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки вказаний договір є нікчемним в силу закону, без визнання його таким в судовому порядку.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.

Судді: