ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М., Британчука В. В.,              Гриціва М. І., Прокопенка О. Б.
 
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі           № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)
за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки припиненим та про визнання договору поруки частково недійсним за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року, ухвалене суддею Сальниковою Н. М., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від                           27 липня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів Барановської Л. В., Панченка М. М., Побірченко Т. І.
 
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до              Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) про визнання договору поруки припиненим та про визнання договору поруки частково недійсним.
Позов обґрунтовувала тим, що 01 грудня 2007 року між банком та                 Приватним малим підприємством «Виробничо-комерційна фірма «Влад»           (далі - ПМП «ВКФ «Влад») був укладений договір банківського рахунку № 693/Ю01.1-83, а 05 грудня 2007 року - додаткова угода № 1 про надання овердрафту в сумі 243 140 грн з кінцевим терміном погашення заборгованості до 04 грудня 2008 року (далі - кредитний договір).
11 листопада 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком, ПМП «ВКФ «Влад» та нею як поручителем був укладений договір поруки № 06-09/2383 (далі - договір поруки), відповідно до якого поручитель зобов`язався перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ПМП «ВКФ «Влад» зобов`язань щодо повернення овердрафту, сплати відсотків за користування овердрафтом та інших платежів у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.
Зазначала, що 30 жовтня 2009 року банк звертався до суду з позовом до поручителів про повернення простроченої заборгованості за кредитним договором. При цьому кінцевим терміном, до якого мала бути повністю погашена заборгованість, є 04 грудня 2008 року, тому порука була припинена у зв`язку з недотриманням банком строку звернення до суду з вимогами до поручителя.
У зв`язку із цим ОСОБА_1 просила визнати припиненим договір поруки, а також просила визнати цей договір недійсним у частині укладення третейської угоди у формі третейського застереження, яке викладено у пункті 5.2 договору поруки.
03 березня 2016 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано припиненою поруку за договором № 06-09/2383 від 11 листопада 2008 року, укладеним між      Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»               (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), ПМП «ВКФ «Влад» та ОСОБА_1 . Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору поруки             № 06-09/2383 від 11 листопада 2008 року частково недійсним  в частині укладення третейської угоди у формі третейського застереження, яке викладено у пункті 5.2 договору поруки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
27 липня 2016 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу представника ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року залишено без змін.
Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов частково, керувалися тим, що строк повернення заборгованості встановлено до 04 грудня 2008 року або в інший термін погашення у випадках, передбачених кредитним договором. Проте сторонами договору інший термін погашення заборгованості не узгоджено, порука має акцесорний характер та припинилася після припинення забезпеченого нею зобов`язання. Третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Тому немає підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору поруки недійсним у частині укладення третейської угоди у формі третейського застереження, яке викладено в пункті 5.2 договору поруки, адже на час виникнення спірних правовідносин закон не містив заборони на укладення третейської угоди.
У серпні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» в касаційному порядку оскаржило вказані судові рішення в частині визнання договору поруки припиненим.
26 січня 2021 року постановою Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2016 року в частині задоволення позовної вимоги про визнання припиненою поруку за договором № 06-09/2383 від 11 листопада 2008 року, укладеним між АКБ СР «Укрсоцбанк», ПМП «ВКФ «Влад» та ОСОБА_1 - скасовано. У позові в зазначеній частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою, у зв`язку із чим відступила від правового висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.  
Вважала, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. 
Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює зміст відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишається незмінним, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.
Саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.
Належному способу захисту такого інтересу відповідає вимога про визнання відсутності права першої особи (і кореспондуючого обов`язку другої) на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, в минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту є спосіб, спрямований на захист порушених прав позивача, а не спосіб захисту його інтересів, спрямований на усунення правової невизначеності, яка існувала в минулому.
Зокрема, якщо судом розглядається справа про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права у цьому провадженні, доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. 
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з указаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, із тих підстав, що порука припинилася.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. 
Ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.
Ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися виходячи з обставин справи, залежно від того, чи приведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Суди попередніх інстанцій не врахували, що настання строку повернення заборгованості не тягне припинення зобов`язання. Висновок про припинення забезпеченого порукою зобов`язання суди не обґрунтували.
Позивач не довів, а суди не встановили, що відповідач вважає наявними будь-які свої права, крім тих, за захистом яких 30 жовтня 2009 року АКБ СР «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості до ПМП «ВКФ «Влад»  та поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_1 мала захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу, звернувши при цьому увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим та принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи.
У цій справі позивач не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності. Натомість у діях позивача вбачається прагнення переглянути в межах цієї справи судові рішення, прийняті  в іншій справі - № 2-262/11, що є неприпустимим.
Із такими висновками не погоджуємося та висловлюємо окрему думку відповідно до статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Суди встановили, що 01 грудня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ПМП «ВКФ «Влад» укладено кредитний договір з кінцевим терміном погашення заборгованості до 04 грудня 2008 року.
11 листопада 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком, ПМП «ВКФ «Влад» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 06-09/2383, відповідно до якого поручитель зобов`язався перед банком солідарно відповідати за виконання ПМП «ВКФ «Влад» зобов`язань щодо повернення овердрафту, сплати відсотків за користування овердрафтом та інших платежів у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.
05 грудня 2007 року на забезпечення виконання ПМП «ВКФ «Влад» своїх зобов`язань за кредитним договором між банком, ПМП «ВКФ «Влад» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 07-15/1633.
30 жовтня 2009 року АКБ СР «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з ПМП «ВКФ «Влад» та поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
24 березня 2011 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 2-262/11 позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. З     ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто солідарно заборгованість за додатковою угодою № 1 про надання овердрафту від 05 грудня 2007 року по договору банківського рахунку № 693/Ю01.1-83 від   01 грудня 2007 року в сумі 375 224,15 грн, що складається із: заборгованості за кредитом - 268 395,55 грн, заборгованості за відсотками - 97 025,84 грн, пені за прострочення сплати відсотків по кредиту - 1630,08 грн, інфляційних витрат за неповернутою сумою кредиту та відсотків за кредитом - 8172,68 грн. 
Рішення мотивоване тим, що за порушення боржником зобов`язань за договором кредитупоручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником та відповідають перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник.
13 листопада 2013 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2011 року залишено без змін.
23 жовтня 2015 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_2 до АКБ СР «Укрсоцбанк», третя особа - ПМП «ВКФ «Влад», про визнання договору поруки припиненим та визнання договору поруки частково недійсним.
01 лютого 2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.  Рішення  Приморського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення - про часткове задоволення позову.    Визнано припиненою поруку за договором № 07-15/1633 від 05 грудня 2007 року, укладеним між АКБ СР «Укрсоцбанк», ПМП «ВКФ «Влад» та ОСОБА_2 , та відмовлено у вимозі про визнання договору поруки частково недійсним.
За змістом вказаного судового рішення поруку ОСОБА_2 визнано припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя, при цьому суд виходив з того, що умовами додаткових угод до кредитного договору та забезпечувальних договорів встановлено строк повернення заборгованості - 04 грудня                     2008 року.  
Зазначене судове рішення стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси          від 24 березня 2011 року за нововиявленими обставинами.
21 квітня 2016 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області                              від 12 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року, заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 березня 2011 року. Позов         ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за додатковою угодою № 1 про надання овердрафту від 05 грудня 2007 року по договору банківського рахунку                   № 693/Ю01.1-83 від 01 грудня 2007 року в сумі 375 224,15 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 268 395,55 грн, заборгованості за відсотками - 97 025,84 грн, пені за прострочення відсотків по кредиту - 1630,08 грн, інфляційних витрат за неповернутою сумою кредиту та відсотків за кредитом - 8172,68 грн; стягнуто понесені судові витрати в сумі 910 грн, а всього стягнуто 376 134,15 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Отже, на час звернення ОСОБА_1 з цим позовом щодо позичальника провадження у справі про стягнення заборгованості було закрите, а на час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку щодо іншого поручителя - відмовлено в позові у зв`язку з переглядом рішення за нововиявленою обставиною, якою було рішення суду про визнання поруки  ОСОБА_2 припиненою.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, просила, зокрема, визнати припиненим договір поруки, посилаючись на частину четверту статті 559 ЦК України та на те, що 30 жовтня 2009 року банк звертався до суду із позовом до поручителів про повернення простроченої заборгованості, тоді як кінцевим терміном повернення коштів є 04 грудня 2008 року, а отже, порука була припинена у зв`язку з недотриманням банком строку звернення до суду з вимогами до поручителя, що не було враховано судом при стягненні заборгованості за договором.
Спірні правовідносини урегульовані ЦК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.
Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Пунктом 1.4 додаткової угоди № 1 до договору банківського рахунку від                   01 грудня 2007 року передбачено кінцевий термін, до якого здійснюється надання овердрафту та має бути повністю погашена заборгованість за наданим овердрафтом, а саме 04 грудня 2008 року.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою, у зв`язку із чим відступила від правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).     
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від                                        11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року).
У пункті 49 Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень Консультативна рада європейських суддів вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.
Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від її попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від  05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц і № 818/1688/16, від                        15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18,від 29 травня 2019 року у справі          № 310/11024/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 та інші).
Цивільне законодавство передбачає та розрізняє такі поняття, як: правовідношення, тобто відносини, які регулюються правом; зобов`язання, тобто правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; договір як різновид зобов`язання спрямований на встановлення, зміну або  припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, поняття правовідношення є найширшим, а поняття договору - найвужчим.
Висновок у справі № 202/4494/16-ц Великою Палатою Верховного Суду зроблено із тих підстав, що істотною умовою договірного зобов`язання є строк дії договору, який погоджується сторонами та визначається конкретною датою закінчення строку дії договору. Про закінчення строку дії кредитного договору свідчить також використання кредитором права на дострокове стягнення заборгованості в позасудовому чи судовому порядку. Після закінчення строку дії кредитного договору, умови цього договору, зокрема про порядок нарахування відсотків, пені, штрафів, комісії, втрачають свою силу. Тому у разі порушення боржником своїх зобов`язань за цим договором кредитор має право захистити порушені права шляхом стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, а саме трьох відсотків річних та інфляційних втрат, у разі якщо було надано кредит в національній валюті.
Також у зв`язку із закінченням строку дії договору та припиненням основного зобов`язання припиняються й забезпечувальні зобов`язання, такі, як порука, іпотека, застава та інші, зобов`язання, що мають забезпечувальних характер, визначені в статті 546 ЦК України, договорі та інших законах, оскільки вказані зобов`язання мають акцесорний, тобто додатковий до основного зобов`язання, характер.
Висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у цій справі, про те, що саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення, не враховує основного принципу договірного зобов`язання, яким є рівність сторін договору, оскільки таке тлумачення норм ЦК України ставить боржника у вкрай невигідне становище, бо кредитор зможе продовжувати нараховувати відсотки, пеню, штрафи, комісію за умовами договору без обмеження будь-яким строком, тобто зобов`язання триває вічно, що, очевидно, як кредитодавцем, так і позичальником, а тим більше поручителем, не малося на увазі при укладенні відповідних договорів, які передбачали конкретні строки їх дії.
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц Великою Палатою Верховного Суду зроблено обґрунтований висновок про те, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії договору, тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, а вимоги про припинення поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, за вказаних вище обставин, не підлягають задоволенню. 
З урахуванням викладеного вважаємо, що підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду у від            31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) не вбачалося, бо інший висновок породжує правову невизначеність у правовідносинах, урегульованих договором, та ставить сторони у нерівні позиції, а для позичальника та поручителя вони є кабальними. Разом із тим кредитодавець (позикодавець) отримує невиправдані преференції і може дозволити недобросовісну та безвідповідальну поведінку щодо контролю за належним виконанням умов договору боржником, фактично перетворюючи такого у «вічного боржника». 
Також не погоджуємося з висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним.
Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя. 
Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. 
Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. 
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що уможливлює нівелювання чи виправлення негативних наслідків, спричинених порушенням та відновлює стан, що існував до порушення чи іншим чином компенсує втрати, негативні наслідки від порушення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, при цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх  задоволенні.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом  матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України та не є вичерпним. За змістом пунктів 1, 7 частини другої цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та припинення правовідношення.
У цій справі спір стосується припинення договору поруки. Разом з тим стаття 559 ЦК України передбачає можливість та випадки припинення поруки.
У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі                  № 6-88цс11 висловлено позицію про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого статтею 559 ЦК України, на припинення зобов`язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Тобто у разі наявності відповідного спору позивач може звернутись до суду з позовом про визнання поруки припиненою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 3-1202гс15.
З урахуванням наведеного належним способом судового захисту у цьому випадку є не вимога про визнання припиненим договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою,що відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладених у постановах від 21 травня 2012 року у справах                 № 6-69цс11 та № 6-88цс11 та від 17 лютого 2016 року у справі № 3-1202гс15.
Вважаємо, що суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що право поручителя підлягає судовому захисту. Визнання поруки припиненою є належним та ефективнимспособом судового захисту прав, що суд і виконав на підставі статті 5 ЦПК України. 
Ні Конституцією, ні жодним законом України не передбачено можливості відмови в позові у випадку, якщо спосіб захисту є неефективним чи не передбачений законом або договором, оскільки це обмежує законодавчо встановлений принцип цивільного права, за яким право на обрання певного способу захисту порушеного права належить позивачу і обмежується лише у випадках, прямо передбачених законом.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду підтвердила наявність спору між сторонами про існування права позивача на припинення іпотеки, яке фактично не визнається відповідачем, який оскаржив судові рішення.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у цивільному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи тощо.
Наділення суду дискреційними повноваженнями сприяє забезпеченню здійснення правосуддя. Завданням дискреційних повноважень є підвищення ефективності діяльності суду з метою забезпечення захисту прав і свобод людини й громадянина. Мета реалізації дискреційних повноважень судом є тотожною меті цивільного судочинства та направлена на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Дискреційними повноваженнями суду з одного боку є дотримання принципу змагальності сторін при здійсненні цивільного судочинства, який передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, та за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З іншого боку, до судової дискреції відноситься право суду на власний розсуд надавати оцінку і розглядати питання, які не зачіпаються у позові чи запереченнях на нього, з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.
Пункт 2 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року передбачав, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 
Також у частині першій статті 186 ЦПК України, чинної редакції, передбачено випадки, за яких суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, а саме якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами (пункт 2 названої статті).
Разом з тим позов банку до поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором та позов поручителя до банку про припинення поруки не є тотожними спорами, оскільки мають відмінний склад учасників процесу, різниться характер правовідносин, предмет і підстави позовів.
Частина друга статті 223 ЦПК України 2004 року передбачала, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.
Разом з тим ЦПК України 2004 року не містив обмежень щодо можливості звернення до суду за захистом свої прав. Навпаки, у статті 3 цього Кодексу гарантувалося право кожної особи на звернення до суду з позовом за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічна норма закріплена у статті 4 ЦПК України 2017 року.
Національним та міжнародним законодавством гарантовано право на доступ до правосуддя. 
В абзаці сьомому підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012зроблено висновок про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.
Наявність судового рішення з підстав та предмета, відмінних від спірних, не позбавляє особу права ініціювати в іншому процесі питання про визнання поруки припиненою, хоча і в тих самих правовідносинах, щодо яких було ухвалено попереднє судове рішення. При цьому підстави та предмет позову у справі про стягнення заборгованості з поручителя не збігаються з предметом та підставами позову про припинення поруки. Предмети доказування у цих справах також відмінні. Наявність рішення про стягнення заборгованості не позбавляє можливості зацікавлену особу (поручителя) спростовувати обставини щодо дійсності поруки в межах іншої справи, зокрема, у справі за позовом про припинення поруки.
У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі                       № 6-1599цс15 суд вказав, що, покладаючи на поручителів обов`язок щодо виконання ними основного зобов`язання, суд не врахував положення частини четвертої статті 559 ЦК України та не перевірив, чи не припинила дію порука в силу цієї норми, адже ця обставина є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог кредитора про стягнення з поручителів заборгованості за основним договором. Зроблено висновок про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.
Отже, у випадку, якщо в рішенні суду в іншій справі про стягнення заборгованості з поручителів питання припинення поруки не досліджувалося, то таке рішення не є визначальним і таким, що звільняє від доказування; наявність цього рішення не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених статтею 16 ЦК України.
Крім того, як установлено, 01 лютого 2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково,  рішення  Приморського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2015 року скасовано, визнано припиненою поруку за договором № 07-15/1633 від                      05 грудня 2007 року, укладеним між АКБ СР «Укрсоцбанк», ПМП «ВКФ «Влад» та ОСОБА_2 , та відмовлено у вимозі про визнання договору поруки частково недійсним.
Вказане судове рішення стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від              24 березня 2011 року за нововиявленими обставинами, за наслідками розгляду якої скасовано заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 березня 2011 року, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за додатковою угодою № 1 про надання овердрафту від 05 грудня 2007 року по договору банківського рахунку № 693/Ю01.1-83 від 01 грудня 2007 року в сумі                         375 224,15 грн та відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.
З урахуванням того, що по іншому поручителю ОСОБА_2 є судове рішення, яке набрало законної сили про визнання його поруки припиненою за ідентичних обставин справи, то ухвалення рішення про відмову у позові іншому поручителю і буде порушенням принципу res judicata, який, крім того, не може бути вищим за призначення суду захищати порушені права та законні інтереси особи, яка звернулася до суду з відповідним позовом, тим більше в умовах нестабільності судової практики. 
На час ухвалення заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2011 року у справі № 2-262/11 про солідарне стягнення заборгованості з поручителів на користь банку та його перегляду в апеляційному порядку не було правової позиції Верховного Суду України про припинення поруки, зокрема, на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. Лише 16 жовтня 2013 року у справі № 6-107цс13 Верховний Суд України виклав правовий висновок з приводу можливості припинення поруки з підстави, передбаченої частиною 4 статті 559 ЦК України після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості. Вказана постанова Верховного Суду України оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 08 листопада            2013 року.
Вважаємо, що оскільки в рішенні суду в іншій справі про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів питання припинення поруки не досліджувалося, то таке рішення не є визначальним і таким, що звільняє від доказування та не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених статтею 16 ЦК України.
У цьому випадку відсутнє порушення принципу процесуальної економії, та розгляд заявленого спору по сутізабезпечить відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Крім того, вважаємо безпідставним посилання Великої Палати Верховного Суду в пункті 69 на практику Великої Палати Верховного Суду, за якою відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. А також висновок, що міститься в пункті 70 постанови, про те, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Вказані посилання та висновки Великої Палати Верховного Суду не мають відношення до цієї справи, оскільки порука та майнова порука (іпотека) є різними способами забезпечення виконання зобов`язань, які мають різне правове регулювання, наслідки і підстави припинення.
На наше переконання, при розгляді цієї справи необхідно було врахувати таке.
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. 
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
У пункті 1.4 додаткової угоди № 1 до договору банківського рахунку від                   01 грудня 2007 року сторонами договору погоджено кінцевий термін, до якого здійснюється надання овердрафту та має бути повністю погашена заборгованість за наданим овердрафтом, а саме 04 грудня 2008 року.
На нашу думку, суди попередніх інстанції врахували, що строк повернення заборгованості в кредитному договорі та договорі поруки був встановлений до 04 грудня 2008 року, а банк звернувся з позовом до поручителів, у тому числі до ОСОБА_1 , лише у жовтні 2009 року, пропустивши шестимісячний строк звернення до поручителів, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України, тобто зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для визнання поруки за договором № 06-09/2383 від 11 листопада 2008 рокуприпиненою та задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.
 
Судді:                                                                                                      О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. В. Британчук      
                                                                                                                      М. І. Гриців
                                                                                                                      О. Б. Прокопенко