ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1766/19	
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року, ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Миколаєві, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої суддівської винагороди, - 
ВСТАНОВИЛА:
У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправним нарахування і виплати позивачу Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області суддівської винагороди за лютий 2019 року із застосуванням розміру посадового окладу 28 815 грн.; 
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь позивача 40 536 грн. недоплаченої суддівської винагороди за лютий 2019 р.;
- допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць;
- встановити строк для подання відповідачем звіту про виконання судового рішення. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працює на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва, кваліфікаційне оцінювання не проходив, позивачу встановлена надбавка за вислугу років в розмірі 20%  посадового окладу, за лютий 2019 року відповідачем нараховано та виплачено суддівську винагороду із застосуванням посадового окладу, меншому ніж встановлено ч. 3    ст. 133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010    року, тобто не з розміру 15 мінімальних заробітних плат,що є порушенням права позивача на оплату праці.     
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Доводами апеляційної скарги зазначено, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/18 положення частини 3 статті 133 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних плат, визначених законом. Зробивши висновок, що для визначення розміру посадового окладу судді місцевого суду має застосовуватися спеціальне законодавство - законодавство про судоустрій, суд навмисно ігнорує ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року та відносить до такого законодавства Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року. У зазначеній нормі написано "цим Законом", тобто Законом України "Про судоустрій і статус суддів", і ніяким іншим. На думку апелянта посилання суду на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі №818/975/17 та від 04.10.2018 по справі №820/648/18 є хибними через об`єктивну дійсність, а саме місяці квітень та жовтень 2018 року передують грудню 2018 року, коли було ухвалено рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, яке не могло бути враховано Верховним Судом під розгляду вказаних справ, оскільки тоді не існувало. Апелянт вказує, що ефективним способом захисту є саме стягнення, а не зобов`язання нарахувати винагороду, оскільки відповідач протягом 2,5 років не виконує судове рішення зобов`язального характеру суду апеляційної інстанції на його користь, що підтверджено постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018 року по справі №814/1209/16 та вже третій місяць не виконує постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 року по справі №400/17/19, де суд також зобов`язав вчинити дії і не встановив судового контролю, доказом чого є копія постанови державного виконавця.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою   ОСОБА_1  на рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року. 
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року зупинено провадження у справі №400/1766/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року - до набрання законної сили рішення Верховного Суду у справі №200/9195/19-а. Зобов`язано учасників справи повідомити суд про набрання законної сили рішення по справі за №200/9195/19-а, надати на підтвердження цього відповідні докази.
Відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2019 року справу передано на розгляд колегії суддів: головуючому судді - Шевчук О.А., суддям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи - звільнення судді з посади.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: судді-доповідача: Шевчук О.А., суддів:  Семенюка Г.В. , Шляхтицького О.І. від 04 жовтня 2019 року прийнято справу за позовом     ОСОБА_1 до    Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання дій протиправними за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 р. до свого провадження. 
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2020 року апеляційні скарги залишено без задоволення, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року залишено без змін.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року поновлено провадження у справі № 400/1766/19 за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 р. Призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 18 лютого 2021 р. 
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до суду не надано.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва, інформація щодо проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання в матеріалах справи відсутня.
Позивач вважає, що з січня 2019 р. розмір посадового окладу судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання має бути 62 595 грн. з розрахунку 15 мінімальних заробітних плат помножити на 1921 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на            статтю 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", у якій передбачено, що з 01 січня 2019 року мінімальна заробітна плата дорівнює 4173 грн.
Таким чином, спір між сторонами виник з приводу того, який показник має бути врахований при обчисленні суми суддівської винагороди - мінімальна заробітна плата або прожитковий мінімум для працездатних осіб.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТУ ДСА України в Миколаївській області, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, які передбачені    Конституцією    та законами України, нараховуючи позивачу суддівську винагороду за лютий 2019 року, виходячи з суми прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і жодним чином не порушив прав позивача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частинами другою та третьою статті 129 Закону № 2453-VI визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року – 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року – 15 мінімальних заробітних плат.
Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат).
    Законом № 192-VIІІ було викладено в новій редакції Закон № 2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VIII, частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат – судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат – судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат – судді Верховного Суду.
Водночас Законом № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину третю статті 135 Закону № 1402-VIIІ було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду – 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду – 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».
Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати – 3200 грн.
    Статтями 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1762 грн, а розмір мінімальної заробітної плати – 3723 грн.
Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41– 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18– 20, сторінка 132 з наступними змінами).
Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41– 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18– 20, сторінка 132 з наступними змінами).
Згідно із частиною першою статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Як уже зазначалося вище, частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIІІ було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
06 грудня 2016 року був прийнятий Закон № 1774-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.
Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Згідно з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року – 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року – 15 мінімальних заробітних плат».
Перевіривши матеріали справи та доводи, наведені в апеляційній скарзі колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з таких мотивів.
У цій справі спірним є питання правильності розрахунку ТУ ДСА України в Миколаївській області суддівської винагороди позивачи, проведеного після набрання законної сили Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018. На думку позивача, винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, а не виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
Водночас, як свідчить зміст зазначеного Рішення Конституційного Суду України, визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного Закону щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку із цим у Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.
Тож унаслідок прийняття Конституційним Судом України Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим Рішенням законної сили, оскільки величина посадового окладу змінилася з 10 на 15 мінімальних заробітних плат.
    Однак, як уже зазначалося, 06 грудня 2016 року був прийнятий Закон № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року та установив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Законом № 1402-VIIІ у редакції    Закону № 1774-VIII    (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) визначено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Як свідчить зміст Закону № 1774-VIII, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів    та заробітної плати працівників та інших виплат.
    Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у тому числі й суддів.
.    Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі    прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
Прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.
Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.
Положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
За наведеного правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про те, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату праці», прийнято Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.
Перехід на нову розрахункову величину – неоподатковуваний мінімум доходів громадян замість мінімальної заробітної плати фактично не погіршив рівня суддівської винагороди для суддів, що її отримували за Законом № 2453-VI. На момент набрання чинності Законом № 1774-VIIІ суддівська винагорода на підставі положень Закону № 1402-VIII ще не виплачувалася. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує відсутність негативного впливу на рівень матеріального забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності, від зміни розрахункової величини у цій ситуації.
    Водночас колегія суддів звертає увагу, що зміна розрахункової величини, яка використовується для визначення розміру суддівської винагороди, яка б призвела до фактичного зменшення винагороди, що вже реально виплачується суддям у грошовому виразі, є недопустимою, оскільки безпосередньо впливає на гарантії незалежності суддів.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що розмір суддівської винагороди має обчислюватися із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, оскільки Закон № 1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше від Законів № 2453-VI та № 1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що до 01 січня 2017 року закони № 2453-VI та № 1402-VIIІ визначали розмір посадового окладу судді в мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок про те, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.
Унаслідок уведених Законом № 1774-VIII змін була змінена розрахункова величина з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися для обчислення всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також для обчислення інших платежів та санкцій.
Обчислення розміру посадового окладу суддів першої інстанції, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, на основі мінімальної заробітної плати призвело б до ситуації, що його розмір значно перевищував би розмір посадового окладу суддів, які таке оцінювання пройшли.
Такі умови оплати праці із застосуванням різних розрахункових величин до обчислення посадових окладів суддів були б явно непропорційними та не відповідали б меті кваліфікаційного оцінювання суддів.
    Окрім того, на час існування спірних правовідносин пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що, нараховуючи і виплачуючи ОСОБА_1 суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року у лютому 2019 року, ТУ ДСА України в Миколаївській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.
    Водночас Законом № 1402-VIIІ у зв`язку із запровадженням підвищених вимог до суддів було підвищено рівень їх соціальних гарантій, зокрема збільшено розмір суддівської винагороди. При цьому необхідною умовою для отримання суддівської винагороди в підвищеному розмірі була необхідність проходження суддею кваліфікаційного оцінювання.
Суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його непроходження, суддівська винагорода виплачувалася в порядку та розмірах, які діяли до набрання чинності Законом № 1402-VIIІ.
Тобто право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом № 1402-VIIІ, мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Водночас перебування судді в процесі кваліфікаційного оцінювання (у випадку його незавершення) не наділяє останнього правом на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом № 1402-VIIІ, оскільки ще не свідчить про успішне проходження ним кваліфікаційного оцінювання.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у зразковій справі № 200/9195/19-а.
Типовими ознаками, які властиві зазначеним справам та зразковій справі, є:
1) позивачами є судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання з метою визначення їх здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді;
2) відповідачами є територіальні управління ДСА України;
3) спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (виплата суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, суддівської винагороди відповідно до пункту 23    розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон № 1402-VIII), частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI в його первинній редакції, пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VIII, із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини для обчислення посадового окладу судді після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018);
4) позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (визнати протиправними дії відповідачів щодо нарахування й виплати суддям суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу – 15 прожиткових мінімумів та зобов`язати здійснити нарахування й виплату такої винагороди виходячи з 15 мінімальних заробітних плат з 04 грудня 2018 року до 30 червня 2019 року. Деякі позивачі додатково заявили вимоги про нарахування і виплату суддівської винагороди з додаванням надбавки за вислугу років у відповідних розмірах від посадового окладу).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя:                                                                                  О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                     Г.В. Семенюк 

          Суддя:                                                                                                     О.І. Шляхтицький