Постанова
Іменем  України 
29 березня 2021 року
м. Київ
справа № 486/845/17
провадження № 61-21961св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за  касаційною скаргою ОСОБА_1  на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 та  з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути заборгованість у  розмірі 3 510 доларів США (основний борг у сумі 2 700 доларів США та проценти в розмірі 810 доларів США), що відповідно до курсу НБУ станом на дату пред`явлення позову складало 90 750 грн, а також 4 600 грн витрат на правничу допомогу, 907, 50 грн судового збору та 2 250, 24 грн витрат за проведення судово-почеркознавчої експертизи.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07 вересня 2009 року він надав відповідачу в  борг грошові кошти в сумі 1 500 доларів США зі сплатою процентів за їх користування у розмірі 30 %, які останній зобов`язався повернути в строк до 07 листопада 2009 року, про що склав відповідну розписку.
11 грудня 2009 року він надав ОСОБА_2 в борг ще 1 200 доларів США зі  сплатою процентів за користування позикою у розмірі 30 %, які останній зобов`язався повернути на першу вимогу.
13 листопада 2016 року відповідач склав розписку про те, що 15 листопада 2016  року він зобов`язується повернути свій борг відповідно до вищевказаних розписок.
Проте, свої зобов`язання відповідач не виконав, у добровільному порядку борг не повернув, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Южноукраїнського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою в сумі 90 750 грн, що еквівалентно 3 510 доларам США, витрати за надання правничої допомоги в сумі 4 600 грн, 907, 50 грн судового збору та 2 250, 24 грн за проведення судової почеркознавчої експертизи.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт неналежного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договорами позики знайшов своє підтвердження матеріалами справи і не спростований ним під час розгляду справи.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року скасовано рішення Южноукраїнського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2019 року й ухвалено нове про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до  Верховного Суду з  касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2019  року й залишити в силі рішення Южноукраїнського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2019 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про пропуск позовної давності є необґрунтованим, оскільки 13 листопада 2016 року мало місце переривання позовної давності шляхом написання відповідачем розписки про визнання боргу. Окрім цього зазначає, що апеляційний суд розглянув справу без участі сторін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
16 січня 2020 року справа № 486/845/17 надійшла до Верховного Суду.
ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її  без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і  вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не  закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що  діяв до набрання чинності цим Законом. 
За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Установлено, що 07 вересня 2009 року ОСОБА_2 склав розписку про отримання ним 1 500 доларів США зі сплатою процентів за користування коштами в розмірі 30 % та зобов`язання повернути їх в строк до 07 листопада 2009 року.
11 грудня 2009 року ОСОБА_2 склав розписку про отримання ним у   ОСОБА_1 1 200 доларів США зі сплатою процентів за користування коштами в  розмірі 30 % та зобов`язання повернути їх на першу вимогу.
13 листопада 2016 року ОСОБА_2 склав ще одну розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути 15 листопада 2016 року грошові кошти згідно розписок, які були складені ним сім років тому.
Оригінали розписок знаходилися у позивача та були вилучені у нього під час розгляду справи судом першої інстанції.
Згідно з висновком експерта № 2 від 31 січня 2019 року, який складений судовим експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Калтишевим О. В., рукописні записи та підписи в розписках від 13  листопада 2016 року, від 07 вересня 2009 року та від 11 грудня 2009 року виконані ОСОБА_2 . 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та  в  порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в  момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не  повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Установлено, що відповідач свої зобов`язання за договорами позики від 07  вересня 2009 року та від 11 грудня 2009 року не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заявив про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (частина п`ятастатті 261 ЦК України).
Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в  зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.
Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. 
Перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу. 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-3030цс16.
У справі, яка переглядається, установлено, що грошові кошти за договором позики від 07 вересня 2009 року відповідач повинен був повернути до  07  листопада 2009 року, а грошові кошти за договором позики від 11 грудня 2009 року - за  першою вимогою позивача, яка була пред`явлена ним у грудні 2010 року, про що він сам зазначив у суді першої інстанції.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що позовна давність за договором позики від 07 вересня 2009 року спливла у листопаді 2012 року, а за договором позики від 11 грудня 2009 року - у грудні 2013 року.
При цьому, враховуючи те, що розписка від 13 листопада 2016 року складена відповідачем поза межами позовної давності, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що складення цієї розписки не перериває перебіг позовної давності й не впливає на вирішення справи.
Таким чином, установивши, що позивач звернувся до суду зі спливом позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, і належних доказів, які б свідчили про її переривання, не надав, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд розглянув справу без участі сторін, оскільки, як убачається з матеріалів справи, учасники справи, у тому числі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом.
Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на  законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            І. О. Дундар
                                                                                                            Є. В. Краснощоков