ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/4033/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого  судді  Дурасової Ю.В.,
        суддів:                              Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
        секретар судового засідання Новошицька О.О. 
        за участю представника позивача Олійника В.В.
                 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 року (головуючий суддя Конєва С.О.) 
в адміністративній справі №160/4033/20 за позовом ОСОБА_1  до  відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа:   Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку в АТ «Дельта Банк»  про визнання незаконними дій, визнання права на отримання гарантованої суми відшкодування, стягнення коштів,-  

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому, з урахуванням уточнень (а.с. 55-62), просив:
- визнати незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінація) Конституції України;
- визнати право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договору банківського вкладу (депозиту) №005-03616-250215 «Зростаючий» у Євро, №012-03727-260215 «Зростаючий» у Євро, №008-037270-260215 «Зростаючий» у доларах США у розмірі 200   000 грн.;
- стягнути з відповідача гарантовану Законом України суму відшкодування у розмірі 200   000 грн.;
- стягнути з відповідача на користь позивача відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 100 144, 04 грн.;
- стягнути з відповідача на користь Позивача відсотки з урахуванням 3% річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 29 063,01 грн.
Позов обґрунтований тим, що 25.02.2015 року та 26.02.2015 року між позивачем та АТ «Дельта Банк» були укладені три договори банківського вкладу (депозиту) за якими були внесені грошові кошти у розмірі 1 999 євро (що еквівалентно 60 345,81 грн.), 3 950 євро (що еквівалентно 119 242,60 грн.), 895 доларів США (що еквівалентно 24 037,91 грн.) відповідно. У подальшому Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних та відповідачем була запроваджена тимчасова адміністрація, строк дії якої неодноразово продовжувався та Фондом розпочато виплати коштів вкладникам цього Банку. Однак, позивача не було включено до переліку вкладників Банку, які мають право на відшкодування гарантованої суми. За рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2019р. у справі №160/8042/18 зобов`язано Уповноважену особу Фонду внести дані позивача до Переліку вкладників Банку, яким гарантовано виплату коштів в межах гарантованої суми – 200   000 грн., дане судове рішення набрало законної сили. Однак, на дату подання позову сума коштів банківського вкладу Фондом позивачеві не була повернута. Позивач вважає такі дії відповідача дискримінаційними щодо нього (оскільки відповідач майже 5 років користується його грошовими коштами), а тому позивач просить стягнути з відповідача 200   000 грн. гарантованої суми відшкодування, а також і стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції  (інфляційні витрати) у розмірі 100133 грн., 3% річних та пеню за прострочення зобов`язання  у розмірі 29063,01 грн. за період з 11.06.2015р. по 12.04.2020р. на підставі ст.ст. 526, 549, 610, 611, 625 ЦК України, оскільки вважає, що зобов`язання з виплати відшкодування за поточними рахунками позивача виникло саме з 11.06.2015р. та, відмовляючи в поверненні коштів, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції. Також позивач посилається і на заподіяння відповідачем, як органом владних повноважень, шкоди позивачеві, яка підлягає відшкодуванню на загальних підставах, виходячи з вимог ст.ст.1173,1174 ЦК України. Зазначає, що право позивача на отримання коштів (виплати від Фонду), незаконні дії працівників Фонду та  заподіяна шкода Уповноваженою особою Фонду, яка є посадовою особою відповідача, підтверджені  судовим рішенням  від 25.02.2019р. у справі №160/8042/19, а тому не підлягають доказуванню у даних правовідносинах згідно до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України. Окрім того, позивач вважає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (відповідач) отримав у розпорядження вклад позивача, тобто набув прав кредитора, однак вклад не відшкодував, чим порушив ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  від 23.02.2012р. № 4452-УІ.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає можливості звернення до адміністративного суду з позовом про визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту), а позивач має можливість реалізувати своє право на звернення з позовом до адміністративного суду  шляхом визнання протиправними та скасування рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яке було реалізоване позивачем у адміністративній справі №160/8042/18, а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом заявлення позовних вимог про визнання права позивача на отримання  гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту) є неефективним та не призведе до захисту порушених прав, тому у цій частині  позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з урахуванням вимог ст.ст. 2, 5, 78 КАС України. Також суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача  гарантованої Законом України суми відшкодування у розмірі 200   000 грн., оскільки гарантії Фонду розповсюджуються лише на суму вкладу та проценти, але не більше 200   000 грн. та відшкодування вказаної суми Фондом гарантування вкладів  відбувається за спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452, за якою позивачем і реалізовано його право на включення даних позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування шляхом подання додаткової інформації про нього до Фонду гарантування за результатами судового розгляду справи №160/8042/18, судове рішення у якій набрало законної сили 28.03.2019 року та виконано у примусовому порядку як Уповноваженою особою Фонду, так і Фондом, а саме:  Уповноваженою особою Фонду надано інформацію про внесення даних позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, а, відповідно, Фондом включено позивача до Загального реєстру вкладників Банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити. Посилається на те, що Фонд гарантування вкладів стає власником банківського вкладу, а позивачеві зобов`язаний відшкодувати «гарантовану суму» за курсом на дату введення тимчасової адміністрації. Вважає, що внесення даних Позивача до «якихось» реєстрів не є ефективним способом захисту Прав Людини і внутрішні процеси Фонду гарантування вкладів не повинні перешкоджати Вкладнику отримати своєчасно свої кошти. Зазначає, що невірними є висновки суду першої інстанції про відповідальність працівника Фонду гарантування вкладів - уповноваженої особи за «невиконання банками, які були стороною у договірних відносинах із вкладниками, їх грошових зобов`язань поза межами дії договорів вкладів», оскільки після запровадження тимчасової адміністрації у позивача виникли «деліктні» правовідносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Позивачем. У Фонду гарантування виник обов`язок виплатити 188 251,48 грн. Позивачеві з 24.03.2015 року - 20 днів з дати запровадження тимчасової адміністрації на підставі ст. 11 ЦК України. Також зазначає, що право позивача на отримання коштів (виплати від фонду гарантування вкладів фізичних осіб) та незаконні дії працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підтверджене Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року справа №160/8042/19. Вважає, що дії відповідача підпадають під норми п. 1 статті 5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та є щодо нього дискримінаційними. Також зазначає, що Фонд виступає страховиком, гарантом перед вкладником за виконання банком своїх повноважень і має ознаки забезпечення зобов`язання, передбачені статтями 546, 548 ЦК України. Це зобов`язання Фонду ґрунтується безпосередньо з Закону № 4452-УІ, що відповідає вимогам частини 3 статті 11 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 20 Закону № 4452-УІ Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для надання цільової позики банку, для оплати витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності банку, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 36, пунктами 7, 8 частини 2 статті 37 та частиною 4 статті? 47 цього Закону (п. 7 ч. 2 ст. 20 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Зазначає, що застосування норм Цивільного Кодексу України (зокрема, норм зобов`язального права, які регулюють деліктні правовідносини та відповідальність за порушення грошових зобов`язань), - жодним чином не суперечить нормам "спеціального" Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак не вбачається колізії чи конфлікту правових норм. Посилається, що пріоритет норм Цивільного Кодексу України як основного акту цивільного законодавства над нормами інших законів (навіть і "спеціальних" законів, навіть і пізніше прийнятих законів), - закріплено в частині 2 статті 4 Цивільного Кодексу України та підтверджено Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 у конституційній справі № 1-7/2012), а також Верховним Судом України (постанови від ЗО жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13; від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). Отже, норми права викладені в Законі України «Про систему гарантування вкладів про систему гарантування вкладів» Цивільного кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України не конфліктують між собою, а доповнюють та визначають правові норми за яких здійснюється захист порушеного права позивача.
Матеріали справи містять чотири клопотань позивача, згідно яких він просить: встановити кінцевий строк затримки в виплаті гарантованої суми; встановити факт, що позовні вимоги стосуються не виплати гарантованої суми та направлені до Фонду гарантування вкладів; застосувати норми ст. 625 ЦКУ при затримці виплати гарантованої суми; про встановлення обставин у справі.
Розглядаючи зазначені клопотання роз`яснено позивачу, що встановлення обставин у справі та застосування норм законодавства є обов`язком, а не правом суду, як наслідок вказані клопотання не були підтримані позивачем в судовому засіданні. 
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить рішення суду першої інстанції скасувати, апеляційну скаргу задовольнити та позовні вимоги задовольнити. Суду пояснив, що при затримці виплати гарантованої суми до даних правовідносин слід застосовувати норми ст. 625 ЦКУ, також пояснив, що на даний час гарантована сума виплачена Фондом гарантування вкладів, однак інфляційні нарахування та 3% річні слід нараховувати за 5 років з моменту, коли відповідач мав самостійно прийняти рішення про внесення позивача до списку осіб, які мають право на повернення гарантованих сум вкладів, однак цього не зробив, вказавши на нікчемність договорів вкладу. На питання суду чи отримані на даний час від Фонду гарантування вкладів гарантовані суми, представником відповідача надана відповідь, що ці суми на даний час отримані позивачем.  
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено що 25.02.2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір №005-03616-250215 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро за умовами якого предметом договору є сума вкладу, яка складає 1 999 євро, (еквівалентно 60 345,81грн.) внесення якої на рахунок позивача  відбулося 25.02.2015р., що підтверджується  копією відповідного договору та копією платіжного доручення, наявних у справі (а.с. 34-36, 70-72). 26.02.2015р. між ПАТ «Дельта Банк» та   ОСОБА_1 був укладений договір №012-03727-260215 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро за умовами якого предметом договору є сума вкладу, яка складає 3 950євро (еквівалентно 119242,60 грн.) внесення якої на рахунок позивача відбулося 26.02.2015р., що підтверджується  копією відповідного договору та копією платіжного доручення, наявних у справі (а.с. 37-39, 73-75). 26.02.2015р. між  ПАТ «Дельта Банк» та   ОСОБА_1 був укладений договір №008-03727-260215 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро за умовами якого предметом договору є сума вкладу, яка складає 895доларів США (еквівалентно 24 037,91 грн.) внесення якої на рахунок позивача відбулося 26.02.2015р., що підтверджується  копією відповідного договору та копією платіжного доручення, наявних у справі (а.с. 40-42,76-78).
У подальшому, ПАТ «Дельта Банк» з 02.03.2015 року віднесено до категорії неплатоспроможних та введено тимчасову адміністрацію до 02.09.2015 року, яку в подальшому продовжено до 02.10.2015р., а з 02.10.2015 року було розпочато процедуру ліквідації Банку та 05.10.2015 року на офіційному сайті Фонду було опубліковано оголошення про початок виплати коштів вкладникам ПАТ «Дельта Банк» згідно даних Загального реєстру.
Позивач неодноразово звертався до Фонду з метою отримання гарантованої суми вкладу за вищенаведеними договорами банківського вкладу (депозиту), проте, листом від 02.08.2018 року позивача  було повідомлено про те, що йому відмовлено у виплаті гарантованої суми вкладу у зв`язку із нікчемністю правочинів, укладених позивачем та Банком (а.с. 43,79).
Вказана відмова позивачем була оскаржена у судовому порядку та за результатами розгляду адміністративної справи за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2019 року у справі №160/8042/18 адміністративний позов позивача було задоволено, визнано протиправним рішення Уповноваженої особи Фонду щодо нікчемності правочинів та зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів внести дані позивача до Переліку (реєстру) вкладників банку та подати до Фонду додаткову інформацію щодо даних позивача, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 23-30). Судове рішення у справі №160/8042/18  набрало законної сили 28.03.2019р. (а.с.31-32).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 23.02.2012р. № 4452-УІ, Цивільного кодексу України. 
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Згідно змісту позовних вимог позивача, позивач просить визнати незаконними дії Фонду гарантування щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінації) Конституції України. 
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що згідно ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452) встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.
Отже, вказана норма визначає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом у розмірі вкладу, включаючи відсотки, при цьому, сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.
Приписами частини 1 ст.27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452) передбачено, що уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку. 
Так, уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує, зокрема, перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;
Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр (Загальний) відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.
Отже, Фонд гарантування вкладів виплачує гарантовану суму вкладу вкладникам Банку за двох умов, а саме: 
- після отримання від Уповноваженої особи Фонду Переліку (реєстру) вкладників Банку або  додаткової інформації щодо вкладника банку; 
- після  включення  Фондом гарантування такого вкладника Банку до Загального реєстру вкладників Банку.
Матеріалами справи підтверджується, що  Уповноваженою особою Фонду позивача не було включено до Переліку (реєстру) вкладників Банку через визнання його договорів банківського вкладу нікчемними, у зв`язку з чим позивачем у судовому порядку оскаржувалися дії та акт індивідуальної дії (наказ) Уповноваженої особи Фонду щодо визнання договорів банківського вкладу нікчемними та щодо не включення позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, вказані позовні вимоги були задоволені судом  та  рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2019р. у справі №160/8042/18 набрало законної сили 28.03.2019р., на його примусове виконання були видані відповідні виконавчі листи, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 23-32).
При цьому, 11.01.2020 року державним виконавцем на підставі виконавчих листів у справі №160/8042/18 відкрито виконавче провадження ВП №60708469 з приводу зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування внести дані позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку та подати до Фонду гарантування вкладів додаткову інформацію щодо позивача, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду за трьома договорами банківського вкладу (договори вкладів від 25.02.2015р. та від 26.02.2015р.) (а.с.33). 
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що зі змісту листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.06.2020р. №02-036-8052/20 вбачається, що на виконання вищенаведеного судового рішення Уповноваженою особою Фонду до Фонду гарантування вкладів надано інформацію щодо включення позивача до реєстру вкладників АТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду та для отримання цих коштів позивачеві запропоновано звернутися у найближче відділення одного із банків-агентів Фонду (а.с.144).
Отже, аналіз вищенаведених документів свідчить про те, що рішення суду у справі №160/8042/18 виконувалося на початку 2020 року в порядку Закону України «Про виконавче провадження» при цьому відповідач скеровував позивача, що для отримання коштів позивачеві слід звернутися у найближче відділення одного із банків-агентів Фонду.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, вищезазначені обставини не свідчать про бездіяльність або протиправність дій відповідача, при цьому, спірні відносини, що тривали протягом строку розгляду судової справи №160/8042/18 не дають підстав для висновку, що до ухвалення рішення у справі №160/8042/18 дії відповідача були визнані протиправними. 
Тільки після ухвалення рішення у справі №160/8042/18 та набуття ним законної сили, встановлена протиправність дій відповідача щодо визначення нікчемними кредитних договорів позивача та зобов`язано відповідача внести позивача до переліку/реєстру вкладників, що мають право на відшкодування коштів за  рахунок Фонду гарантування вкладів. 
 Рішення суду у справі №160/8042/18 набуло законної сили 28.03.2019 року, отже з цієї дати законодавство України надає правові підстави для виконання цього рішення суду в порядку Закону України «Про виконавче провадження». 
Виконавчі листи у справі №160/8042/18 видані 24.10.2019 року (а.с. 31, 32),  а постанова про прийняття виконавчого провадження прийнята 11.01.2020 року.
Так, на підставі наведених виконавчих листів державним виконавцем 11.01.2020р. відкрито виконавче провадження ВП №60708469 з примусового виконання судового рішення у справі №160/8042/18 в частині зобов`язання Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внести дані позивача до переліку (реєстру) вкладників як вкладника  АТ «Дельта Банк» та подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо позивача, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за трьома договорами банківського вкладу (депозиту), укладених 25.02.2015 року та 26.02.2015 року (а.с.33).
Таким чином, встановлені обставини справи не дають підстав для висновку, що відповідач, прочинаючи з 05.10.2015 року (дата, коли на офіційному сайті Фонду було опубліковано оголошення про початок виплати коштів вкладникам ПАТ «Дельта Банк» згідно даних Загального реєстру) діяв не у відповідності до вимог законодавства України, отже спростовуються доводи позивача щодо протиправності дій/бездіяльності відповідача щодо невиплати (перешкоджанні/затримці) позивачу гарантованої суми вкладу.
Також, матеріали справи не містять доказів які б свідчили про затримку/перешкоджанні саме Фондом гарантування вкладів у виплаті позивачеві гарантованої суми вкладу після отримання Фондом додаткової інформації позивача щодо включення його до Переліку (реєстру) вкладників Банку від Уповноваженої особи.
При цьому, матеріали справи не містять даних, що позивач звертався до відповідача після 22.06.2020р. на пропозицію відповідача згідно листа №02-036-8052/20 від 22.06.2020 про отримання коштів у найближчому відділенні одного із банків-агентів Фонду (а.с.144).
Водночас, Уповноважена особа Фонду здійснила певні дії та подала додаткову інформацію щодо включення позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, а, відповідно, на підставі вказаної додаткової інформації, відповідач включив позивача до Загального реєстру вкладників Банку для виплати йому гарантованої суми вкладу, що відповідає порядку та способу виплати гарантованої суми за вкладом, встановлених статтями 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452).
Дотримання  Фондом зазначеного порядку не може бути визнано судом як протиправні  дії відповідача, оскільки вони вчинені у спосіб, встановлений нормами  Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452), який є спеціальним у даних правовідносинах та вчинені на виконання судового рішення у справі №160/8042/18, тобто у відповідності до вимог законодавства України. 
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача в частині визнання незаконними дій/бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні в виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст. 24 (дискримінація) Конституції України задоволенню не підлягають.            Слід зазначити, що на даний час позивачу виплачена гарантована сума вкладів, про що безпосередньо в судовому засіданні зазначив представник позивача.
Однак, позивач також вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 100 133,04 грн. та відсотків з урахуванням 3% річних від простроченої суми пені за прострочення зобов`язання у розмірі 29 063,01 грн. за період з 11.06.2015р. по 12.04.2020р. (п.6, п.7 позовних вимог), зазначає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні цих вимог та посилається на ст. 625 ЦК України. 
З цього приводу слід зазначити, що у відповідності до вимог ч.1-3 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.
Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 
- договори та інші правочини; 
- створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 
- завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди особі; 
- інші юридичні факти.
Положеннями ч.1,2 ст.1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу із спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.
Отже вказана норма визначає правовідносини, щодо банку та вкладника. 
Згідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що вказана норма регулює правовідносини щодо наслідків порушення зобов`язання.
Зокрема, зазначені правовідносини можуть виникнути між банком і вкладником.
Однак, у справі що розглядається відповідач (Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) не є банком, а права та обов`язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452).
Частиною 1 ст.1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.
Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному  законі.
Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована нормами  Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452), норми цього Закону є спеціальними у даних правовідносинах та мають пріоритет у застосуванні відносно інших законодавчих актів України.
Так, за приписами ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452) визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Статтею 3 нормами  Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452) встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
При цьому, вказаним законом не передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є правонаступником банку що ліквідується та приймає на себе всі права та обов`язки банку.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що  держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн.), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути більшою ніж 200   000грн.
При цьому, вищенаведеними нормами встановлено спеціальну процедури визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та виплата гарантованої суми Фондом, яка передбачена  Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452), норми якого є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні інших законів та нормативно-правових актів,  і включає такі етапи: 
1) складання уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 
2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку  вкладників до Фонду ( у тому числі  і додаткової інформації  про збільшення вкладників банку); 
3) складання Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального  Реєстру; 
4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального Реєстру.
Оскільки для виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідних зобов`язань, передбачених ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452) (щодо відшкодування гарантованої суми вкладу у розмірі 200   000 грн.), можуть залучатися державні кошти, гарантії Фонду є гарантіями держави. 
Водночас, гарантії Фонду розповсюджуються лише на суму вкладу та проценти по вкладу, але не більше 200  000 грн. та відшкодування вказаної суми Фондом гарантування вкладів відбувається за вищенаведеною спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452.
При цьому, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452) не передбачають відшкодування по вкладу з рахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Слід взяти до уваги, що правовідносини між позивачем та банком ґрунтуються на договірних відносинах, отже до таких правовідносин можуть бути застосовані вимог ч.2 ст.625 ЦК України, натомість правовідносини між позивачем і Фондом ґрунтуються на Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452).
Фонд гарантування не є боржником за договорами банківського вкладу, укладених позивачем із АТ «Дельта Банк», а, відповідно, до Фонду не може бути застосована відповідальність за неналежне виконання Банком договірних зобов`язань, тому норми цивільного законодавства, зокрема,  норми ст.ст.526, 549, 610, 611, 625, 1173, 1174 ЦК України у даних правовідносинах застосуванню не підлягають, оскільки  правовідносини позивача та Фонду щодо виплати йому гарантованої суми вкладу регулюються спеціальним  законодавством, яким, у даному випадку, є норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452).
Оскільки Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом, то вимоги позивача щодо застосування до правовідносин між позивачем та Фондом вимог ч.2 ст.625 ЦК України – є необґрунтованими.
Таким чином колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 100 144, 04 грн. та відсотків з урахуванням 3% річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 29 063,01 грн.
Також відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договору банківського вкладу (депозиту) №005-03616-250215 «Зростаючий» у Євро, №012-03727-260215 «Зростаючий» у Євро, №008-037270-260215 «Зростаючий» у доларах США у розмірі 200   000 грн. та стягнення з відповідача гарантовану Законом України суму відшкодування у розмірі 200   000 грн.
Так, до компетенції адміністративних судів належить спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є лише перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
При  цьому, нормами КАС України не передбачено можливості звернення з позовом у порядку адміністративного судочинства із вимогою про визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту), а таке право реалізовується фізичними особами чи юридичними особами шляхом заявлення адміністративного позову про визнання протиправними дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень, що  відповідає способам захисту, визначеним у ч.1 ст.5 наведеного Кодексу.
При цьому, слід зазначити, що захист права у інший спосіб (визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту)) не може бути реалізований з огляду на те, що наведений спосіб захисту є неефективним, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушених прав та задоволення заявлених позовних вимог у такий спосіб не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для  учасників таких правовідносин, а тому не може бути предметом спору.
Таким чином, належним та ефективним способом захисту порушених прав у даних правовідносинах є визнання протиправними та скасування рішень, дій або бездіяльності відповідача – суб`єкта владних повноважень виходячи з вимог ст.ст. 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.
Слід взяти до уваги, що позивачем реалізовано його право на захист у  наведений спосіб у адміністративній справі №160/8042/18 за результатами розгляду якої було прийняте рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2019р. за яким позовні вимоги позивача були задоволені,  визнано протиправним рішення Уповноваженої особи про нікчемність договорів №005-03616-250215 «Зростаючий» у Євро, №012-03727-260215 «Зростаючий» у Євро, №008-037270-260215 «Зростаючий» у доларах США, а також зобов`язано Уповноважену особу Фонду внести дані позивача до Переліку (реєстру) вкладників банку та подати до Фонду гарантування додаткову інформацію щодо  внесення позивача до переліку вкладників Банку. 
Вказане судове рішення набрало законної сили 28.03.2019р. та на момент розгляду даної справи  виконано у встановленому законодавством порядку (а.с. 23-33,144).
Аналіз змісту вищенаведеного судового рішення, свідчить про те, що судом у межах розгляду справи №160/8042/18  фактично визнано право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно вищенаведених договорів банківського вкладу (депозиту) шляхом визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, що відповідає способам захисту порушеного права,  встановленим ст.5 КАС України та яке було реалізоване позивачем.
Також слід зазначити, що, відмовляючи у задоволенні позову у наведеній частині позовних вимог, судом першої інстанції врахована практика Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п.33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суд першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договору банківського вкладу (депозиту) №005-03616-250215 «Зростаючий» у Євро, №012-03727-260215 «Зростаючий» у Євро, №008-037270-260215 «Зростаючий» у доларах США у розмірі 200   000 грн.
Оскільки матеріалами справи підтверджується одержання позивачем гарантованої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суми вкладів, то відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення гарантованої суми відшкодування у розмірі 200   000 грн. (п.5 позовних вимог позову).
Так позивачем за спеціальною процедурою, встановленою Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (№4452) реалізовано його право на включення даних позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування шляхом подання додаткової інформації про нього до Фонду гарантування за результатами судового розгляду справи №160/8042/18,  судове рішення у якій набрало законної сили 28.03.2019р. та виконано у примусовому порядку як Уповноваженою особою Фонду, так і Фондом, а саме:  
- Уповноваженою особою Фонду надано інформацію про внесення даних позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, 
- Фондом включено позивача до Загального реєстру вкладників Банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду про що свідчить зміст листа Фонду від 22.06.2020р. №02-036-8052/20 (а.с.144). 
За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами, викладеними відповідачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
З огляду на результати розгляду справи розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили 27.01.2021 та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 03.02.2021.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова