ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3145/21 Справа № 206/5918/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про скасування рішення Дніпровської міської ради та зобов`язання надати дозвіл на продаж земельної ділянки по фактичному розміщенню магазину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради про скасування рішення Дніпровської міської ради та зобов`язання надати дозвіл на продаж земельної ділянки по фактичному розміщенню магазину.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 29 жовтня 2004 року між нею та ТОВ Агропромисловий комплекс "Самара" було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого вона набула право власності на нежитлову будівлю (магазин загальною площею 71,5 кв.м.), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

08 травня 2018 року вона звернулася до Дніпропетровської міської ради із заявою про надання дозволу на продаж земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , по фактичному розміщенню існуючого магазину, що належить їй на праві власності. До вказаної заяви нею були подані необхідні додатки на 18 аркушах, зокрема, документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Нею ставилось питання в порядку, передбаченому статтею 128 ЗК України. Подані нею документи відповідають вимогам чинного законодавства та погоджені у встановленому законом порядку, а визначені законом підстави для відмови у продажу земельної ділянки відсутні. Відповідач зобов`язаний був у місячний строк розглянути її заяву і прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови. Відповідачем тільки 24 квітня 2019 року прийнято рішення про відмову їй у зв`язку з невідповідністю виду використаних об`єктів нерухомого майна вимогам містобудівної документації. 

Вважала, що така відмова є незаконною та такою, що порушує її права.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: скасувати рішення Дніпровської міської ради VІІ скликання № 7/44 від 24 квітня 2019 року «Про відмову гр. ОСОБА_1 у продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню об`єктів нерухомого майна (магазин)»; зобов`язати надати дозвіл на продаж земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , по фактичному розміщенню існуючого магазину.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано рішення Дніпровської міської ради VІІ скликання № 7/44 від 24 квітня 2019 року «Про відмову гр. ОСОБА_1 у продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню об`єктів нерухомого майна (магазин)».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та безпідставними. Земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не сформована, немає кадастрового номеру, не є об`єктом цивільних прав. Позивачка до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не зверталася. Матеріали погодження проекту землеустрою є складовою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. На земельній ділянці, на яку претендує позивачка, розміщено магазин, де реалізуються будівельні матеріали, що не відповідає вимогам містобудівної документації. Рішення Дніпровської міської ради від 24 квітня 2019 року № 7/44 прийнято в межах на підставі встановленої законом компетенції та повноважень, та воно відповідає вимогам чинного законодавства, тому підстави для його скасування відсутні. Оскільки звернення позивачки було розглянуто на сесії Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку, відсутні підстави для його скасування або розгляду повторно.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ураховуючи, що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року в іншій частині сторонами не оскаржується, а тому перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю (будівлю магазину), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 173,70 кв.м., яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу будівлі магазину від 29 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г.О., що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7211119 від 11 травня 2005 року (т.1 а.с.12-14).

Рішенням VII скликання Дніпровської міської ради № 7/44 від 24 квітня 2019 року, відмовлено ОСОБА_1 у продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню об`єктів нерухомого майна (магазин), які належать їй на праві власності, у зв`язку з невідповідністю виду використання об`єктів нерухомого майна вимогам містобудівної документації (т.1 а.с.4).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи позивачці у продажу земельної ділянки по фактичному розміщенню об`єктів нерухомого майна (магазин), конкретно не послався на жодну з підстав для відмови, що передбачені частиною п`ятою статті 128 ЗК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

У відповідності до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

З огляду на положення частини першої статті 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

З аналізу наведених норм вбачається, що рішення у розумінні статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» про продаж земельної ділянки або рішення про відмову у продажу земельної ділянки, зобов`язана надати Дніпровська міська рада.

В силу частини першої статті 128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 128 ЗК України орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЗК України підставою для відмови в продажу земельної ділянки є: неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи №R (80) 2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженням слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, при ймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження, в тому числі органів місцевого самоврядування, завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а та 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16.

Згідно із статтею 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснив, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права.

Відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , по фактичному розміщенню об`єктів нерухомого майна (магазин), конкретно не послався на жодну з підстав для відмови, що передбачені частиною п`ятою статті 128 ЗК України.

Оскільки положення частини п`ятої статті 128 ЗК України мають вичерпний перелік підстав для відмови у продажу земельної ділянки, за таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , по фактичному розміщенню об`єктів нерухомого майна (магазин) є незаконною.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка не сформована, немає кадастрового номеру, не є об`єктом цивільних прав, а позивачка не зверталася до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відмова відповідача у продажу земельної ділянки повинна відповідати вимогам частини п`ятої статті 128 ЗК України, а оскільки рішення Дніпровської міської ради VІІ скликання № 7/44 від 24 квітня 2019 року таким вимогам не відповідає, є необгрунтованим і таке рішення може бути визнано судом незаконним та скасовано.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не надано належної оцінки зазначеним обставинам та допущено неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до прийняття судом незаконного та необґрунтованого рішення, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки суд першої інстанції, з урахуванням наявних у справі доказів, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року у оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко