ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3391/21 Справа № 192/2374/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
в с т а н о в и л а:

       У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       Вказували, що 26 червня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти, зобов`язавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором. Відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, що стало причиною їх звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 126 107 грн.83 коп. та судових витрат. 
       Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором б/н від 26 червня 2007 року заборгованість за кредитом в розмірі 2 100 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921 грн.
       В задоволенні іншої частини позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
       В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення частини боргу за тілом кредиту в розмірі 2 097 грн.57 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 121 910 грн.26 коп. та задовольнити вимоги банку в цій частині, в іншій частині рішення суду залишити без змін. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач отримала кредитну картку “Універсальна, 30 днів пільгового періоду”, кредитний ліміт 2 100 грн. в подальшому збільшено до 5 000 грн., про що свідчить довідка банку; із розрахунку та виписки вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами; в заяві визначено процентну ставку 1,9% на місяць, місцевий суд безпідставно відмовив у стягненні процентів.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про обговорення сторонами суми кредиту (тіла кредиту), доказів отримання такої суми, враховуючи відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
       Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
       Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.         Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
       Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.
       Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.         Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
       Звертаючись з позовом АТ КБ «ПриватБанк» наполягав на тому, що кредитний договір між сторонами укладено 26 червня 2007 року та просив стягнути заборгованість, що виникла у зв`язку з невиконанням цього договору.
       З анкети-заяви (а.с.12 зворот), підписаної ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач виявила бажання оформити кредитну карту “Універсальна” з бажаним кредитним лімітом 2 100 грн., базовою відсотковою ставкою 1,9% на місяць із розрахунку 360 днів на рік.
       Банком надано розрахунок, згідно якого заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором, станом на 30 вересня 2019 року, виникла за кредитним договором в загальній сумі 126 107 грн.83 коп., з яких 4 197 грн.57 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 121 910 грн.26 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 26 червня 2007 року по 29 січня 2018 року (а.с. 6-11). 
       З розрахунку позивача вбачається, що частина тіла кредиту, яке просить стягнути позивач та на стягненні якої наполягає апелянт (1 741 грн. 25 коп), є простроченою заборгованістю за тілом кредиту.
       З системного аналізу положень Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та ч.1 ст.1054 ЦК України слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту,яке просить стягнути позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.
       Враховуючи, що в підписаних відповідачем документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, а тому заборгованість за простроченим тілом кредиту та нараховані на зазначену суму відсотки до стягнення не підлягають.
       Виходячи з наведеного, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на безпідставну відмову у стягненні з відповідача заборгованості та погоджується з сумою тіла кредиту, стягнутою місцевим судом з відповідача, оскільки саме такий розмір кредитного ліміту узгоджено сторонами в анкеті-заяві від 26 червня 2007 року, нарахування простроченого тіла кредиту не передбачено умовами укладеного сторонами договору.
       З розрахунку позивача також вбачається, що сума заборгованості відповідача за процентами є процентами, нарахованими на прострочену заборгованість, в той час як нарахування процентів на прострочену заборгованість також не передбачено умовами укладеного сторонами договору.
       Виходячи з зазначеного, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вимоги щодо стягнення частини тіла кредиту та процентів задоволенню не підлягають.
       За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
       Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»  залишити без задоволення.

       Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.