ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 823/3267/14                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: С.М. Гарань

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 березня 2021 року                                                                                     м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 

Головуючий суддя: 	Черпіцька Л.Т. 	
судді: 	Пилипенко О.Є. 	
 	Собків Я.М. 	
за участю секретаря:                                                                      Зуєнка Д.П. 
за участю сторін: 
представника позивача Драченко В.В., 
представника відповідача Сіденко М.О., 
представника скаржника Стретович М.О., 

розглянувши у  відкритому судовому засіданні   апеляційні скарги    ОСОБА_1 , Черкаської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора      на рішення   Черкаського окружного адміністративного суду   від   "01" грудня 2020 р.   у справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1   до   Офісу Генерального прокурора   про скасування наказу та поновлення на посаді  , 

В С Т А Н О В И Л А: 

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального Прокурора України № 1483к від 23.10.2014 про звільнення з посади прокурора Черкаської області позивача, з моменту його прийняття;
- поновити позивача на посаді прокурора Черкаської області;
- зобов`язати Генерального прокурора видати наказ про поновлення позивача на посаді прокурора Черкаської області з 23.10.2014 та внести в трудову книжку запис про поновлення позивача на посаді прокурора Черкаської області з 23.10.2014;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу;
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора вчинити всі передбачені чинним законодавством дії, необхідні для виключення позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» та анулювання запису щодо позивача в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», як помилкового.
У обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої ст.1 Закону України «Про очищення влади» лише на підставі факту зайняття ним у минулому посади, які підпадають під норми ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади», що таке не містить складу жодного правопорушення, тобто його звільнено із займаної посади без дотримання Конституції України, зокрема принципів верховенства права, законності, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року  позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ №1483к Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади прокурора Черкаської області.
Поновлено позивача на посаді прокурора Черкаської області з 24.10.2014.
Стягнуто з Черкаської обласної прокуратури  на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1213965 грн з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення, не врахував основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, тому застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади» є передчасним і не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів. За таких обставин, оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а позивача слідує поновити на раніше займаній ним посаді - прокурора Черкаської області.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 24.10.2014 по 01.12.2020, становить 1213965 грн, які слід стягнути з Черкаської обласної прокуратури, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» регіональні прокуратури входять до системи прокуратури України, які є розпорядниками коштів нижчого рівня та самостійно приймають рішення щодо фінансових зобов`язань у межах виділених їм бюджетних повноважень. Тому, вимога про стягнення вказаних коштів з Офісу Генерального прокурора заявлена безпідставно.
Суд першої інстанції визнав необґрунтованою позовну вимогу позивача про зобов`язання Генерального прокурора видати наказ про поновлення на посаді прокурора Черкаської області з 23.10.2014 та внести в трудову книжку запис про таке поновлення на посаді прокурора Черкаської області, оскільки права позивача у вказаній частині на час розгляду даної справи не порушені, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.
Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача вжити заходів щодо направлення до Міністерства юстиції України інформації про виключення персональних даних позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", оскільки позивачем не надано доказів того, що з цього приводу між ним та відповідачем існує спір, який би вимагав судового вирішення шляхом спонукання відповідача вчинити відповідні дії.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить змінити рішення суду в частині нарахування суми виплати за вимушений прогул та скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Офісу Генерального прокурора вчинити всі передбачені чинним законодавством дії, необхідні для виключення позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» та анулювання запису щодо позивача в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», і ухвалити рішення про задоволення даної позовної вимоги.
Позивач мотивує свої вимоги тим, що розрахунок судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає вимогам Порядку №100 щодо корегування середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства. Також вказав, що твердження суду першої інстанції про відсутність між сторонами спору та як наслідок порушення інтересів позивача суперечить положенням викладеним в рішенні ЄСПЛ «Полях та інші проти України», а отже наявні підстави для задоволення вимоги про зобов`язання Офісу Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Черкаська обласна прокуратура, вважаючи, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Мотивуючи апеляційну скаргу Черкаська обласна прокуратура зазначила, що норми Закону №1682-VII є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами у визначений Законом №1682-VII строк. Отже, оскаржуваний наказ Генерального прокурора України прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, а тому відсутні підстави для його скасування та поновлення позивача на посаді. Також суд, стягуючи з Черкаської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу, не взяв до уваги те, що Черкаська обласна прокуратура не є стороною у даній справі у зв`язку з чим вирішив питання про її права, свободи, інтереси, що є безумовною підставою для скасування судового рішення. Крім того, суд першої інстанції при прийнятті рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу неправильно визначив розмір такого заробітку, застосувавши при його розрахунку довідку прокуратури області від 28.10.2014 № 18/381, оскільки дана довідка містить інформацію про прибутки позивача, а не про середній заробіток.
Відповідач також, не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У обґрунтування апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції не врахував, що на теперішній час положення Закону № 1682-VII неконституційними не визнано, отже відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. Також вказав, що довідка прокуратури Черкаської області надана прокуратурою про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 відповідно до статті 49 Кодексу законів про працю України, якою власника або уповноваженого ним органу зобов`язано подавати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Таким чином, зазначена довідка не містить інформації про його середню заробітну плату відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , розрахований Черкаською обласною прокуратурою (довідка від 30.12.2020 № 21-7ВИХ-20) відповідно до Порядку, складає 774,22 грн. Отже, сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 1 182 233,94 грн (774,22 грн х 1527 робочих днів).
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги позивача та Черкаської обласної прокуратури підлягають до часткового задоволення, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Генерального прокурора України №194к від 13.03.2014 відповідно до ст.ст.15,16 Закону України «Про прокуратуру» старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено прокурором Черкаської області.
23.10.2014 відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та статей 15, 16 Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки про результати вивчення особової справи позивача прийнято наказ №1483к про звільнення позивача з посади прокурора Черкаської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП та увільнено від обов`язків голови колегії прокуратури цієї області.
Також судом встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», позивач рахується таким, що звільнений з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» та щодо якого наявна заборона займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) протягом 10 років.
Не погоджуючись із таким наказом,  позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржників, колегія суддів зазначає наступне.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади».
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України   ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади» заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб, зокрема, прокуратури.
Водночас, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (пункт 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади»).
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з рапортом (на виконання вимог ст. 4 Закону України «Про очищення влади») від 21.10.2014 та рапортом від 21.10.2014 щодо застосування положень Закону України «Про очищення влади».
23.10.2014 відповідачем прийнято спірний наказ про звільнення позивача з посади прокурора Черкаської області.
Щодо правових підстав для видання оскаржуваного наказу від 23.10.2014 року №1483к про звільнення позивача, колегія суддів зазначає таке.
16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування. Відповідно до частини другої статті 1 зазначеного Закону, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист.
Законом визначаються правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації), передбачається перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з люстрації.
Для застосування заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» щодо таких посад, статтею 3 Закону передбачені два критерії здійснення люстрації. А саме: щодо осіб, які обіймали сукупно не менше одного року визначені законом посади в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року (перебування на посаді Президента України ОСОБА_2 ) або обіймали таку посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади за власним бажанням (події на Майдані).
За приписами зазначеного Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені у цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Водночас, згідно статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені свободи, передбачені статтями 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 Конституції України.
Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме: у разі введення воєнного або надзвичайного стану.
Європейський суд з прав людини неодноразово розглядав питання щодо здійснення люстраційних процедур та сформував відповідну практику з цих питань.
Зокрема, Велика палата Європейського суду з прав людини відмовила Україні в апеляції у справі «Полях та інші проти України». Відповідне рішення ЄСПЛ ухвалив 24 лютого 2020 року. Таким чином, ЄСПЛ фактично підтвердив визнання закону України «Про очищення влади» (люстрації) в Україні таким, що порушує права людини. Дане рішення Європейського суду з прав людини є остаточним.
За правилами Загальної декларації з прав людини та ряду інших актів міжнародного права та з наявної сталої практики Європейського суду з прав людини та висновків Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційської комісії) вбачається таке. А саме, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, про неможливість піддавати особу безпідставному втручанню у його особисте і сімейне життя, заборону безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.
Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що кожен громадянин повинен мати без будь-якої дискримінації, згаданої в статті 2, і без необґрунтованих обмежень право і можливість: брати участь у веденні державних справ як безпосередньо, так і за посередництвом вільно обраних представників; голосувати і бути обраним на справжніх періодичних виборах, які проводяться на основі загального й рівного виборчого права при таємному голосуванні та забезпечують свободу волевиявлення виборців; допускатися в своїй країні на загальних умовах рівності до державної служби. Це положення визначає, що всі держави-учасниці зазначеного Пакту незалежно від конституційної структури повинні запровадити таку систему доступу до державної служби, виборів та участі у веденні державних справ, яка ефективно гарантувала б дотримання цього положення.
У пункті «а» частини першої статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять від 25 червня 1958 року № 111 передбачено, що термін «дискримінація» охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), що була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97р., та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, вказує в статті 6, що кожен, кого звинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (рішення ЄСПЛ у справі «Матиєк проти Польщі»).
У рішенні по справі «Турек (Turek) проти Словаччини» (люстрація) від 14 лютого 2006 року № 57986/00 Суд постановив, що держава-сторона, яка вводить засоби люстрації - які, на думку Суду, можуть бути втручанням в право на повагу до приватного життя - має забезпечити, щоб особи, піддані такій процедурі, користувалися всіма конвенційними процесуальними гарантіями, що стосуються кожного провадження в зв`язку із застосуванням засобів люстрації.
Якщо держава вживає заходів морального очищення, вона повинна гарантувати, що особи, зачіпаються такими заходами, користуються всіма процесуальними гарантіями відповідно до Конвенції щодо будь-якого судового розгляду, що відноситься до застосування таких заходів (додатково див.п.115 вказаного рішення).
Згідно ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Зі сталою практикою Європейського Суду, приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07.08.1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16.12.1992 року. Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду у справі «Sidabrasћiautas проти Латвії» (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ECHR 2004) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28.05.2009 року (справа 26713/05)). Крім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Ozpinar проти Туреччини» від 19.10.2010 року (справа № 20999/04)). З рештою, у ст. 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. п. 35 рішення Суду у справі «Pfeifer проти Австрії» від 15.11.2007 року (справа № 12556/03) та п.п. 63 та 64 рішення Суду у справі «A. проти Норвегії» від 09.04.2009 року (справа № 28070/06), п. 165 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11)).
Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі «Крастанов проти Болгарії» (Krastanov v. Bulgaria), заява № 50222/99, п. 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах «Молдован та інші проти Румунії (№ 2)» (Moldovanv. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, п. 94, ECHR 2005-VII (витяги), та «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the Kingdom), від 18 січня 1978 року, п. 159, Series А № 25). Для того, щоб встановити, чи можна покласти на державу відповідальність за незаконні дії її представників, вчинені поза межами виконання ними службових обов`язків, Суду необхідно дослідити всю сукупність обставин і розглянути характер та контекст поводження, про яке йдеться (див. стосовно статті 2 Конвенції рішення у справі «SAЉO GORGIEV проти Колишньої Югославської Республіки Македонії» (<…>), заява № 49382/06, п. 48, ECHR 2012 (витяги)).
Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі «Kopp проти Швейцарії» від 25.03.1998 року (Reports Decisions 1998-II)).
Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (див. п. 39 рішення Суду у справі «C.G. andпроти Болгарії» від 24.04.2008 року (справа № 1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства» (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX)).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак, суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 73, від 15 вересня 2009 року). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova. The), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), заява №38767/07, п. 74, від 18.10.2011 року). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova. The), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII), а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Крім того, Венеціанська комісія у своєму Висновку від 16 грудня 2014 року № 788/2014 СDL-АD(2014)044 зазначила: «За Законом «Про люстрацію» особи, які підпадають під люстрацію, не мають можливості довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи. ... На думку Комісії, однак, той факт, що Закон «Про люстрацію» виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт із принципом «індивідуальної відповідальності», на якому має бути заснована люстрація (стаття 1.2). Навіть добровільна відставка з посади до 22 лютого 2014 року не буде достатньою щоб звільнити особу від люстрації.
У пункті 64 проміжного Висновку від 16 грудня 2014 року № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала: «Закон «Про люстрацію» не відповідає цим вимогам. За винятком осіб, зазначених у статтях 3.5, 3.6 та 3.7, встановлення індивідуальної провини незалежним органом не вимагається. Заборона доступу до державних функцій, що застосовується до цих осіб, заснована на простому факті обіймання певної посади з подальшою презумпцією винуватості. У той час, як цей підхід може бути прийнятним щодо осіб, що обіймали високі посади в комуністичний період і в деяких найважливіших державних установах, у всіх інших випадках вина має бути доведена на основі індивідуальних вчинків. Якщо сам факт належності до партії, організації або адміністративного органу старого режиму є підставою для заборони обіймати державні посади, то така заборона зводиться до форми колективного та дискримінаційного покарання, яка несумісна з нормами в галузі прав людини. Тому люстрація ризикує стати політичним інструментом для придушення опонентів».
Крім того, Венеціанська комісія зауважила: «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (пункт 62).
Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій» (підпункт «h» пункту 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії № 524/2009 від 13 жовтня 2009 року).
У Висновку Венеціанської комісії від 14-15 грудня 2012 року № 694/2012 СDL-АD(2012)028 щодо Закону «Про визначення критерію для обмеження повноважень несення державної служби, доступу до документів та оприлюднення інформації про колабораціонізм із органами державної безпеки» (Закону «Про люстрацію») колишньої Югославської Республіки Македонія Венеціанська комісія констатувала: «...Мета люстрації перш за все полягає в захисті демократії від ремінісценцій тоталітаризму, другорядною метою люстрації, підпорядкованою реалізації першочергової мети, є індивідуальне покарання осіб, які співпрацювали з тоталітарним режимом...» (пункт 16 розділу А).
Згідно із пунктами 12, 13 Рекомендації Парламентської асамблеї Ради Європи № 1096 «Про заходи щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», (Dос. 7568 від 3 червня 1996 року), люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена в кожному конкретному випадку, а особі, яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.
Відповідно до пункту «і» Рекомендації ПАРЄ нікого не може бути піддано люстрації виключно за зв`язок з якоюсь організацією або участь у її діяльності, яка була законною на час такого зв`язку або діяльності (крім випадків, викладених лише у підпункті «h»), або за особисті думки чи переконання.
Пунктом «h» зазначеної Рекомендації встановлено, «що особи, які видали накази, скоїли або значною мірою сприяли скоєнню серйозних порушень прав людини, можуть бути відсторонені від посади; якщо організація вчинила серйозні порушення прав людини, її член, співробітник або уповноважений вважається таким, що залучався до цих порушень, обіймаючи високу посаду в цій організації, якщо тільки він не доведе, що не брав участі у плануванні, спрямуванні або здійсненні такої політики, практики або дій».
Згідно ст.14 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчинену у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) від 21 березня 2014 року в м. Брюсселі та у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI) 27 червня 2014 року в м. Брюсселі, ратифікованої Законом України, від 16.09.2014 року, № 1678-VII «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони», в рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.
Як вже встановлено судом, оскаржуваним наказом від 23.10.2014 №1483к позивач звільнений за пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України як такий, що обіймав посаду прокурора Черкаської області.
При цьому, виходячи з вище викладеного, метою Закону України «Про очищення влади» є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності та гарантування права на захист.
Виходячи з мети Закону, перш ніж застосувати до позивача передбачені у цьому Законі заходи відповідальності, відповідач зобов`язаний був встановити його особисту участь та довести вину у вчинені правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини.
Тобто, вина позивача повинна бути доведена у встановленому законом порядку та ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, здобутих законним шляхом.
Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Разом з тим, відповідачем не надано доказів вчинення конкретно позивачем зазначених вище правопорушень, проведення стосовно нього будь-яких службових розслідувань, якими встановлено його особисту участь у сприянні узурпації влади.
Звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття ним у певний період посади прокурора Черкаської області, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідач порушив норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяв не у спосіб, та не з метою, що встановлені Законом.
У зв`язку з цим, суд зазначає, Парламентська Асамблея Ради Європи в пункті 12 резолюції №1096 (1996) відзначила, що люстраційні або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовно того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановленим у кожному конкретному випадку.
Також зазначено, що повинні гарантуватися право на захист та презумпція невинуватості, що крім того, встановлено Конституцією України (презумпція невинуватості).
У пункті 13 цієї ж резолюції рекомендовано проводити такі заходи відповідно до Керівних принципів щодо забезпечення дотримання люстрацій ними законами та подібними адміністративними заходами вимог правової держави. Згідно з принципом 1 проведення люстрації має здійснюватися спеціально утвореною комісією у складі шанованих суспільством осіб, які пропонуються Главою держави та затверджуються Парламентом. Згідно з принципом 7 дискваліфікація особи не повинна перевищувати п`яти років, оскільки не слід недооцінювати можливості позитивних змін у ставленні та звичках осіб.
Натомість, у Законі України «Про очищення влади» термін обмежень на зайняття посад в органах влади складає 10 років, що означає для позивача неможливість обіймати посади державної служби за умов відсутності підтверджених обставин скоєних ним порушень законодавства, або сприяння іншим особам у вчиненні таких порушень, протягом 10 років.
Принцип 8 зазначених вище рекомендацій вказує, що тільки особи, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або суттєво допомагали в їх учиненні, можуть бути дискваліфіковані.
Згаданими висновками Парламентської Асамблеї Ради Європи користується Європейський суд з прав людини при розгляді справ з питань люстрації, наприклад, у справі «Матиєк проти Польщі», застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні, тому такі висновки в обов`язковому порядку мають враховуватися під час розгляду справ.
Стандарти люстраційних заходів напрацьовані й Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська комісія) CDL-AD (2012)028 на запит Конституційного суду Македонії щодо люстраційного закону цієї країни зазначено, що вина повинна бути доведена в кожному конкретному випадку. Даний же висновок говорить про обов`язковість гарантування права на захист та презумпції невинуватості, а процедура щодо перевірки та процедура оскарження повинні регулюватися дуже детально з метою дотримання принципів верховенства права та належної правової процедури.
Також у висновку CDL-AD (2012)028 вказано, що найменування особи має публікуватися тільки після остаточного рішення з метою недопущення негативних наслідків публікації для репутації особи.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення, не врахував основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, тому застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади» є передчасним і не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів. Отже, наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 № 1483к є протиправним та підлягає скасуванню.
Частиною першою   статті 235 Кодексу законів про працю України    встановлено, що   у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог    Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
За змістом    статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору.
Отже,  суд першої інстанції правильно зазначив, що належним способом поновлення порушеного права позивача є поновлення останнього на посаді - прокурора Черкаської області з дня, наступного після дня його звільнення, тобто з 24.10.2014.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.
Відповідно до ч. 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Суд першої інстанції,  задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу дійшов висновку, що оплата праці прокурора здійснюється в межах, затверджених у кошторисах на утримання відповідного органу прокуратури. З огляду на те, що позивач обіймав посаду прокурора Черкаської області, яка станом на день прийняття рішення у справі стала Черкаською обласною прокуратурою, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача слід стягнути саме з Черкаської обласної прокуратури, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» регіональні прокуратури входять до системи прокуратури України. При цьому, вони є розпорядниками коштів нижчого рівня, які самостійно приймають рішення щодо фінансових зобов`язань у межах виділених їм бюджетних повноважень. Отже, вимога про стягнення вищевказаних коштів з Офісу Генерального прокурора є безпідставною.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Офісу Генерального прокурора, оскільки він не є належним відповідачем за даною позовною вимогою.
Проте колегія суддів вважає, що суд, приймаючи рішення про стягнення з Черкаської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача, допустив порушення норм процесуального права, оскільки не врахував, що Черкаська обласна прокуратура не є стороною у даній справі.
Відповідно до частини третьої статті 48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Таким чином з наведених норм слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може бути здійснена виключно судом першої інстанції.
Враховуючи те, що суд першої інстанції за правилами статті 48 КАС України не залучив другого відповідача - Черкаську обласну прокуратуру, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості провести таку заміну, то наявні підстави для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на його користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з підстав її заявлення до неналежного відповідача. 
Зазначене не позбавляє позивача права на звернення до суду з відповідною позовною вимогою до належного відповідача.
Відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 808/892/17.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, щодо неправильного розрахунку судом розміру середнього заробітку, а саме: неправильного визначення середньоденного заробітку позивача та безпідставної відмови суду відкоригувати середню заробітну плату у зв`язку з підвищенням тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на його користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Оцінюючи наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача вилучити персональні дані про позивача з Єдиного державного реєстру осіб, до яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» суд звертає увагу на наступне.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача вжити заходів щодо направлення до Міністерства юстиції України інформації про виключення персональних даних позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що з цього приводу між ним та відповідачем існує спір, який би вимагав судового вирішення шляхом спонукання відповідача вчинити відповідні дії.
Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду в цій частині з огляду на таке.
За змістом рішення ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" Суд розглядав внесення відомостей про осіб заявників до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII як одного із трьох аспектів, які вплинули на приватне життя заявників у контексті статті 8 Конвенції. Суд вважав, що поєднання цих заходів мало дуже серйозні  наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них.
ЄСПЛ констатував, що відомості про застосування до заявників заходів, передбачених Законом № 1682-VII, було одразу оприлюднено ще до того, як було розглянуто їхні позови. Закон № 1682-VII не вимагав будь-якого доведення індивідуальної вини, а його оголошена мета полягала в "очищенні" державної служби від осіб, які асоціювалися з "узурпацією влади", підривом основ національної безпеки та оборони і порушеннями прав людини. За таких обставин застосування заходів, передбачених Законом № 1682-VII, ймовірно було тісно пов`язано із соціальною та професійною стигматизацією, як стверджували заявники. Не стверджувалося, що на практиці Закон не мав такого ефекту (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 210).
Щодо цього Венеціанська комісія також висловлювала свої зауваження до Закону №1682-VII, на які в тому числі посилався і ЄСПЛ під час розгляду справи "Полях та інші проти України".
У пунктах 98-100 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що проблематичними є положення статті 7 Закону № 1682-VII, відповідно до якого відомості про осіб, які підлягають люстрації, вносяться до Єдиного реєстру осіб, які підпадають під дію цього Закону, що створюється і ведеться Міністерством юстиції України, із публікацією на веб-сайті вказаного міністерства особистих даних і результатів перевірки особи і наданням її для вільного користування.
Венеціанська комісія нагадала, що вже раніше у своєму консультативному висновку стосовно "Колишньої Югославської Республіки Македонія" заявляла, що "публікація до ухвалення рішення суду є проблематичною у зв`язку зі статтею 8 ЄКПЛ. Негативний вплив такої публікації на репутацію особи навряд чи може бути усунений пізніше вилученням її імені з реєстру, а потерпілий не має засобів, щоб захистити себе від такого негативного впливу. Останнє може бути адекватним заходом, необхідним у демократичному суспільстві, коли співпраця встановлюється остаточно, а не раніше. Тому публікація повинна відбуватися тільки після ухвалення рішення суду" (пункт 99 Проміжного висновку № 788/2014).
Оскільки у Законі № 1682-VII не гарантується, що публікація дозволяється тільки після остаточного рішення суду, то, за висновком Венеціанської комісії, як така ця норма піднімає очевидні проблеми сумісності зі статтею 8 Конвенції (пункт 100 Проміжного висновку № 788/2014).
Згідно з частиною 1 статті 7 Закону №1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.
Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 №1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 жовтня 2014 року за №1280/26057 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього.
Так, пункт 9 вказаного положення передбачає, що Реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», виконують інші функції, передбачені цим Положенням.
Згідно з пунктом 4 Положення №1704/5 держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Реєстратора: обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом.
Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №821/4571/14, від 19 листопада 2020 року у справі № 826/14554/18.
Рішення суду в частині відмови у зобов`язанні Генерального прокурора видати наказ про поновлення позивача на посаді прокурора Черкаської області з 23.10.2014 та внести в трудову книжку запис про поновлення позивача на посаді прокурора Черкаської області з 23.10.2014 апеляційним судом не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного розгляду.
Отже, доводи апеляційних скарг позивача та Черкаської обласної прокуратури частково знайшли своє підтвердження.
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 

Керуючись ст.ст.241,242,310,317,321,322,325,329 КАС України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А : 

 Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення. 
Апеляційні скарги   ОСОБА_1  та Черкаської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року в частині стягнення з Черкаської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 1213965,00 грн з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови в цій частині про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Офісу Генерального прокурора вчинити всі передбачені чинним законодавством дії, необхідні для виключення позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» та анулювання запису щодо позивача в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», як помилкового, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови в цій частині про зобов`язання Офісу Генерального прокурора поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
У іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 11 березня 2021 року.

Головуючий суддя: 	Л.Т. Черпіцька 	
судді: 	О.Є. Пилипенко 	
 	Я.М. Собків