Справа № 145/2412/14-ц
Провадження № 22-ц/801/11/2021
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мазурчак А. Г.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року	Справа № 145/2412/14-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними окремих умов договору поруки та визнання поруки припиненою за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Олійника А. М. на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області у складі судді Мазурчака А. Г. від 30 жовтня 2015 року (дата складення повного тексту рішення відсутня), –

встановив:

У грудні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі – ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії та розірвання договору відновлювальної кредитної лінії.
Уточнивши позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитом, що утворилась станом на 27 листопада 2014 року в сумі 816182 грн 99 к., з них прострочений основний борг – 242240 грн 94 к., прострочені проценти за користування – 277806 грн 73 к. та пеня за простроченим основним боргом та процентами – 296135 грн 32 к.
В квітні 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними пунктів договору поруки та визнання поруки припинениною. Просив визнати недійсним пункти 4.2 та 5.3 договору поруки від 29 вересня 2008 року № 753. Визнати припиненою поруку, що виникла з цього договору.
На обґрунтування позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» посилалось на те, що 25 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого ж ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1322 на суму 429500 грн 00 к., зі сплатою 16,5 % річних за користування кредитом з остаточним терміном погашення 25 грудня 2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 грудня 2007 року з  ОСОБА_4  та 29 вересня 2008 року з  ОСОБА_3  були укладені договори поруки, згідно з якими вони зобов`язувалися перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені чи можуть бути укладені в майбутньому. ОСОБА_1  свої зобов`язання за кредитним договором виконував неналежним чином, в зв`язку з чим станом на 27 листопада 2014 року утворилась заборгованість у зазначеному розмірі.
ОСОБА_3 свої зустрічні вимоги обґрунтовував тим, що умови договору поруки № 753 від 29 вересня 2008 року, якими визначено його строк – до повного виконання поручителем солідарного зобов`язання перед кредитором не відповідають змісту статті 252 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Відповідно, строк дії поруки сторонами не визначено, а тому вказівка про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку позовної давності (три роки для усіх грошових зобов`язань) не пред`явить вимоги до поручителя суперечить приписам частини четвертої статті 559 ЦК України. 21 березня 2011 року банк звернувся із позовом до Замостянського районного суду м. Вінниці про солідарне стягнення заборгованості по кредиту з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , чим змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, а вимогу до поручителів шляхом подання цього позову він заявив лише в грудня 2014 року, тобто після спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, а тому порука припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в частині визнання недійсними пунктів договору поруки відмовлено, в частині визнання договору поруки припиненим задоволено частково.
Визнано припиненим договір поруки від 29 вересня 2008 року № 753, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в частині виконання поручителем зобов`язань боржника за договором відновлювальної кредитної лінії від 25 грудня 2007 року № 1322 в період до 24 грудня 2011 року.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 25 грудня 2007 року № 1322, договором поруки від 29 вересня 2008 року № 753 та договором поруки від 25 грудня 2007 року № 625: за тілом кредиту –18488 грн 26 к.; по процентах за користування кредитними коштами – 25046 грн 31 к. та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань – 44668 грн 53 к., а всього 88203 грн 10 к.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 25 грудня 2007 року № 1322, договором поруки № 753 від 29 вересня 2008 року: за тілом кредиту – 86547 грн 19 к.; по процентах за користування кредитними коштами – 99991 грн 16 к.; пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань – 194698 грн 53 коп., а всього 381236 грн 88 к.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії від 25 грудня 2007 року № 1322: за тілом кредиту – 137205 грн 49 к., проценти за користування кредитними коштами – 152769 грн 26 к. та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань – 56768 грн 26 к, а всього 346743 грн 01 к. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 допустив заборгованість по сплаті кредиту, процентів та пені, розмір яких доведений банком. 
Сторони мають право самостійно в договорі поруки визначати строк для заявлення вимог до поручителя, а тому визнав відсутніми підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 в частині визнання недійсними пунктів 4.2 та 5.3 договору поруки № 753 від 29 вересня 2008 року.
Щодо вимоги  ОСОБА_3  про визнання припиненою поруки, яка виникла із договору поруки № 753 від 29 вересня 2008 року, суд зазначив, що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.
Тобто строк, який надається позивачу для пред`явлення вимоги до відповідача ОСОБА_3  згідно з пунктами 4.2 та 5.3 договору поруки  становить три роки, відтак стягненню з ОСОБА_3 в солідарному порядку з ОСОБА_1 підлягають платежі в межах трирічного строку перед звернення з позовом до суду, тобто за період з 24 грудня 2011 року по 27 липня 2014 року, солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість за період з 24 червня 2014 року по 27 листопада 2014 року.
Додатковим рішенням цього ж суду від 04 грудня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 1322 від 25 грудня 2007 року в сумі 46 642 грн 74 к. та три проценти річних від прострочених сум заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 1322 від 25 грудня 2007 року в сумі 7 989 грн 59 к.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 1322 від 25 грудня 2007 року в сумі 70 178 грн 03 к. та три проценти річних від прострочених сум заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 1322 від 25 грудня 2007 року в сумі 34339 грн. 22 к.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 1322 від 25 грудня 2007 року в сумі 22737 грн 19 к. та три проценти річних від про строчених сум заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 1322 від 25 грудня 2007 р оку в сумі 9707 грн 03 к.
Додаткове рішення мотивоване тим, що кредитор має право на відшкодування інфляційних втрат та стягнення трьох процентів річних за весь час прострочення грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України, такі вимоги були заявлені позивачем, сторони щодо них подавали свої доводи та заперечення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Олійник А. М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у позові.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 21 березня 2011 року прокурор Ленінського району м. Вінниці в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України» звернувся із позовом до Замостянського районного суду м. Вінниці про дострокове солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усієї суми боргу за кредитним договором, яку було залишено без розгляду ухвалою цього суду від 20 жовтня 2011 року. Отже, саме з 21 березня 2011 року – дня реалізації банком права на пред`явлення вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним – почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 як боржника за кредитним договором, так і вимогами до поручителів. ОСОБА_1 не повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, тому не мав можливості подати заяву про застосування позовної давності до суду першої інстанції, відтак просив апеляційний суд застосувати наслідки її спливу. Вказував також на неправильне застосував до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки пред`явленням позову 21 березня 2011 року до боржника і поручителів про дострокове стягнення усієї суми кредиту ПАТ «Державний ощадний банк України» змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, а відтак через шість місяців з дати такої зміни порука припинилась щодо усіх зобов`язань боржника, в тому числі й тих, що виникли в межах строку позовної давності – за три роки до моменту звернення до суду з цим позовом.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2021 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі як правонаступника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Суд установив, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1322, за яким останній отримав кредит в сумі 429500 грн. зі сплатою 16,5 % річних за користування кредитом з остаточним терміном погашення 25 грудня 2017 року.
Того ж дня в забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між банком, позичальником та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л. С., зареєстрований в реєстрі за № 3805, за яким іпотекодавці передали в іпотеку банку нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди, які розташовані в   АДРЕСА_1 .
25 грудня 2007 року з ОСОБА_1 , а 29 вересня 2008року з ОСОБА_3 були укладені договори поруки, згідно з якими вони зобов`язалися відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.
Позичальник, отримавши кредитні кошти, порушував свої договірні зобов`язання щодо строків повернення кредиту, процентів за його користування, пені, що призвело до виникнення простроченої заборгованості, у зв`язку з чим 30 липня 2009 року Замостянським районним судом м. Вінниці ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь банку простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 17 248,74 грн.
21 березня 2011 року прокурор Ленінського району м. Вінниці в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України» звернувся із позовом до Замостянського районного суду м. Вінниці про дострокове солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усієї суми боргу за кредитним договором (Т. 1 а. с. 112 – 113), яку було залишено без розгляду ухвалою цього суду від 20 жовтня 2011 року за заявою представника ВАТ «Державний ощадний банк України» (Т. 1 а. с. 135).
09 липня 2014 року Тиврівський районний суд Вінницької області ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом самостійного його продажу банком з укладанням від імені іпотекодавців договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою іншою особою покупцем в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Станом на 27 листопада 2014 року заборгованість за розрахунком ПАТ «Державний ощадний банк України» становила:
- борг по кредиту – 242240 грн 94 к. (259489 грн 68 к. сума заборгованості по тілу кредиту на 27 листопада 2014 року) – 17248 грн 74 к. (сума кредиту, стягнута рішенням від 30 липня 2009 року);
- проценти за користування кредитними коштами – 27 7806 грн 73 к. (48 4496 грн 97 к. (проценти, нараховані банком за час дії кредитного договору до 27 листопада 2014 року) – 206690 грн 24 к. (сплачені проценти, з яких 126703 грн 00 к. надійшли від продажу предмета іпотеки та зараховані в рахунок погашення процентів);
- пеня за простроченими основним боргом та процентами, нарахована за період з 02 лютого 2010 року по 27 листопада 2014року – 296135 грн 32 к., а всього 816182 грн 99 к.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини другої статті 1054, частини другої статті 1048 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредиту кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась, та сплати процентів.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, у визначений у ньому строк.
Установивши, зокрема на підставі наданого банком розрахунку, що станом на 27 листопада 2014 ОСОБА_1 допустив заборгованість по сплаті тіла кредиту, процентів і пені суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для їх стягнення з боржника.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позов подано після спливу строку позовної давності про застосування якої ОСОБА_1 не міг заявити в суді першої інстанції через неналежне його повідомлення про час і місце судового розгляду з огляду на таке.
За змістом статтей256, 257, пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново. (частини друга та третя статті 264 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Як видно із матеріалів справи у 2012 році заступник прокурора м. Вінниці в інтересах держави в особі ПАТ «Державний ощадний банк України» подав позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення завданих збитків за незбереження предмету іпотеки. Предметом цього позову було звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії №1322 від 25 грудня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 .
Отже, зверненням з цим позовом було перервано загальну та спеціальну позовну давність, як за вимогами до боржника ОСОБА_1 , так і до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Крім того, апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, а відтак неможливість подати ним заяву про застосування позовної давності до винесення рішення у справі.
Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 . Проте, усі повідомлення про вручення поштового відправлення, в тому числі судова повістка на 30 жовтня 2015 року, поверталися до суду через відсутність ОСОБА_1 за місцем проживання, а тому в силу приписів частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час вчинення відповідних процесуальних дій, вважаються такими, що доставлені ОСОБА_1 .
Однак, з висновком суду про те, що порука ОСОБА_3 , яка виникла із договору поруки № 753 від 29 вересня 2008 року, є припиненою в частині щомісячних зобов`язань боржника та його відповідальності за невиконання своїх зобов`язань лише за період до 24 грудня 2011 року погодитись не можна з таких міркувань.
Установивши, що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк поруки, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в цьому випадку підлягали застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України у чинній на час вирішення спору редакції. Однак, всупереч цьому висновку, помилково вважав, що договором поруки № 753 від 29 вересня 2008 року установлено трирічний строк поруки (фактично ототожнивши поняття строку поруки зі строком позовної давності за вимогами до поручителя відповідно до пункту 5.3 договору поруки), який обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання – тобто з 24 грудня 2014 року (дня пред`явлення позову у справі, що переглядається).
При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на доводи зустрічного позову ОСОБА_3 про те, що порука припинилась через шість місяців з часу звернення 21 березня 2011 року прокурора Ленінського району м. Вінниці в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України» із позовом до Замостянського районного суду м. Вінниці про дострокове солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усієї суми боргу.
Так, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Тобто, закон пов`язує початок перебігу визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України строку саме з моментом пред`явлення вимоги про дострокове стягнення усієї суми боргу, зокрема шляхом звернення з відповідною позовною заявою, а наслідком непред`явлення вимоги до поручителя протягом цього строку є припинення правовідношення – поруки. Подальша відмова кредитора від вимоги про дострокове виконання зобов`язання, зокрема шляхом подання заяви про залишення позовної заяви без розгляду, правового значення не має, тому що сама по собі не змінює моменту, з якого у божника виникає обов`язок виконати основне зобов`язання, а впливає лише на процесуальні права сторін відповідного спору.
Згідно з частиною першою статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час пред`явлення позову прокурором, у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, прокурор, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.
Органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду (частина перша статті 46 ЦПК України у тій же редакції).
Отже, прокурор, пред`явивши 21 березня 2011 року позов до Замостянського районного суду м. Вінниці про дострокове солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усієї суми боргу змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, а тому на час звернення ПАТ «Державний ощадний банк України» з цим позовом в грудні 2014 року сплинув як шестимісячний строк, установлений законом, так і трирічний строк, який на думку суду першої інстанції, був визначений договором поруки, тому порука ОСОБА_3 припинилась щодо усіх зобов`язань ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії № 1322 від 25 грудня 2007 року, в тому числі тих, що були заявлені в межах строку позовної давності.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання поруки припинено та помилково стягнув із нього суму боргу як солідарного боржника.
Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсними пунктів 4.2 та 5.3 договору поруки від 29 вересня 2008 року № 753, то апеляційний суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 5 цього Кодексу установлює, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Оскільки суд установив, що порука ОСОБА_3 припинилась щодо усіх зобов`язань боржника ОСОБА_1 , то визнання недійсними окремих пунктів договору поруки жодним чином не може вплинути на обсяг його прав та обов`язків, а тому такі вимоги не можна вважати ефективним способом захисту.
Крім того, станом на час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 помер і, як встановлено судом апеляційної інстанції, правонаступником його прав і обов`язків, в тому числі тих, які витікають із договору поруки від 25 грудня 2007 року № 625, став його батько ОСОБА_1 – божник за кредитним договором.
Суд першої інстанції на це уваги не звернув і вирішив питання про права і обов`язки особи, яка на момент розгляду справи втратила цивільну процесуальну дієздатність, що є безумовною підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги та скасування рішення в частині вимог до ОСОБА_2 .
Вирішуючи питання щодо поруки ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , процесуальним правонаступником якого є ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із ти самих міркувань, що й стосовно поруки ОСОБА_3 , а тому рішення в і частині вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , процесуальним правонаступником якого є ОСОБА_1 , також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, – 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Олійника А. М. задовольнити частково.
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 04 грудня 2015 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії скасувати.
У позові Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії відмовити.
Зустрічний позов  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Визнати поруку, що виникла на підставі договору поруки № 753 від 29 вересня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , припиненню.
У решті рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення виготовлено 04 лютого 2021 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                       Т. М. Шемета