Справа № 127/6582/16-ц
Провадження № 22-ц/801/107/2021
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року	Справа № 127/6582/16-ц	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинський В.П.,
суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В.,
за участі секретаря судового засідання Файчук Я.В., представника ОСОБА_1 – адвоката Байдака В.Г., представника ОСОБА_2 – адвоката Шиманського В.М., розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Шиманського Віталія Миколайовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди в зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди в зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири, мотивуючи позовні вимоги тим, що 06.03.2008 року відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу позивач придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 56 426 грн., за 222 200 гривень.
Право власності на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку.
На момент придбання квартири позивач був впевнений у тому, що жодних заборон чи обмежень на вказану квартиру немає, оскільки нотаріус запевнив його в тому, що проведеною перевіркою встановлено відсутність жодних обмежень на вказану квартиру.
Проте, в грудні 2014 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 при приватизації вказаної квартири не вказав в поданих ним документах про те, що вказана квартира є службовою і не підлягає приватизації.
ОСОБА_2 , усвідомлюючи, що надана йому в користування службова квартира є державною власністю, знаючи встановлений порядок проживання в ній, навмисно, шляхом обману, 15.09.2005 року приватизував квартиру балансовою вартістю 56426 грн., а також 06.03.2008 року, зловживаючи довірою позивача, не повідомляючи, що квартира отримана незаконним шляхом, отримав від ОСОБА_1 222 200 гривень.
На даний час в результаті умисних протиправних шахрайських дій ОСОБА_2 позивач та його дружина ОСОБА_4 фактично залишились без житла, умисними діями відповідача позивачу заподіяна майнова шкода, що стало підставою його звернення до суду з позовом. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , у відшкодування завданої майнової шкоди 867 825 грн. та відшкодування завданої моральної шкоди 20 000 грн. та витрати в розмірі 4 500 грн. за проведення судової оціночно-будівельної експертизи згідно з висновком №552 від 20.07.2020р. судового експерта Данилюка В.О. 
Стягнуто з ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір у дохід держави в розмірі 8878,25 грн. 
В задоволенні решти позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник ОСОБА_2 – адвокат Шиманський В.М. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 867 825,00 грн матеріальної шкоди, відшкодування моральної шкоди 20 000 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 222 200,00 грн грошових коштів у звязку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2008 року та відмовити у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди. 
На апеляційну скаргу надійшов відзив, в якому представник ОСОБА_1 – адвокат Байдак В.Г. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2008 року відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу позивач придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 56426 гривень, за 222 200 гривень.
Право власності на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку.
На момент придбання квартири позивач був впевнений в тому, що жодних заборон чи обмежень на вказану квартиру не має, оскільки нотаріус запевнив його в тому, що проведеною перевіркою встановлено відсутність жодних обмежень на вказану квартиру.
Проте, в грудні 2014 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 при приватизації вказаної квартири не вказав в поданих ним документах про те, що вказана квартира є службовою і не підлягає приватизації.
При розгляді Вінницьким міським судом Вінницької області цивільної справи за позовом заступника прокурора м. Вінниці в інтересах Вінницької міської ради до виконавчого комітету Вінницької міської ради за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Управління Служби безпеки України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування п. 1.48 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2005 від 15.09.2005 року «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» щодо передачі у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та цивільної справи за позовом Управління Служби безпеки України у Вінницькій області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 06.03.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним та виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення позивачу стало відомо про таке. 
Відповідно до пунктів 7 та 10 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.08.2003 №1277 «Про заселення АДРЕСА_4 та часткові зміни в рішенні виконкому міської ради від 14.01.2003 р. № 21» на квартиру АДРЕСА_1 оформлено право державної власності за державою в особі Верховної ради України, а також дану квартиру визнано службовою і надано УСБУ у Вінницькій області.
24.07.2003 року капітан Соловій Р.С. подав начальнику УСБУ рапорт з проханням надати йому службове житло. 
За клопотанням УСБУ виконавчий комітет Вінницької міської ради 15.08.2003 року видав ордер на службове жиле приміщення №0240 співробітнику УСБУ Соловію Р.С. на право заняття службового жилого приміщення жилою площею 15,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 .
Наказом Служби безпеки України від 13.10.2004 №084 ОСОБА_2 зарахований в розпорядження до іншого військового формування. 
Колишній співробітник УСБУ ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що надане йому житло є службовим і йому не належить, а також усвідомлюючи особливості найму службового житла, умови проживання в ньому та поселення в займане приміщення інших осіб, 02.09.2005 року, подав до органу приватизації заяву з проханням оформити йому в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56 (яке було чинне на момент приватизації квартири) орган приватизації перевірку на достовірність інформації вказану в заяві та документах не здійснював, оскільки відповідальність за достовірність та повноту інформації несе заявник.
Однак, в поданих на приватизацію квартири документах ОСОБА_2 не вказав, що квартира на момент приватизації мала статус службової, не повідомив про це орган приватизації, хоча зобов?язаний був це зробити.
Працівники виконавчого комітету Вінницької міської ради, не перевіривши надані ОСОБА_2 документи на приватизацію квартири на їх достовірність, не звіривши з відповідним журналом реєстрації службових квартир статус квартири, в порушення вимог частини 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пунктом 1.48 Рішення від 15 вересня 2005 року №2005 «Про приватизацію державного житлового фонду м. Вінниці», оформили право приватної власності та безоплатно передали у власність вказану квартиру ОСОБА_2 .
На підставі вказаного рішення виконавчий комітет Вінницької міської ради видав свідоцтво на право власності на житло на службову квартиру.
Приховуючи, що надана йому квартира є державною власністю, ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 56426 гривень, позивачу за 222 200 гривень.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2013 року було скасовано Свідоцтво на право власності на житло – квартиру по АДРЕСА_3 , видане виконкомом Вінницької міської ради 15.09.2005 р. на ім`я ОСОБА_2 (справа №127/8971/13-ц).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.03.2015 року визнано протиправним та скасовано п. 1.48 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2005 від 15.09.2005 року «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» щодо передачі у власність ОСОБА_2 вказаної квартири (справа № 127/23444/14-ц).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2016 року позов Управління Служби безпеки України у Вінницькій області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та виселення задоволено частково, визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 06.03.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним, стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Управління Служби безпеки України у Вінницькій області судовий збір в розмірі 243,60 гривень, в решті позовних вимог, а саме в частині виселення відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29.02.2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2016 року в частині відмови в позові Управління СБУ у Вінницькій області про виселення скасовано та виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Таким чином, ОСОБА_2 , усвідомлюючи, що надана йому в користування службова квартира є державною власністю, знаючи встановлений порядок проживання в ній, 15.09.2005 року приватизував квартиру балансовою вартістю 56426 грн., а 06.03.2008 року, не повідомляючи позивача, що квартира отримана незаконним шляхом, отримав від ОСОБА_1 222 200 гривень.
На даний час в результаті умисних протиправних дій ОСОБА_2 позивач та його дружина ОСОБА_4 фактично залишились без житла, його умисними діями позивачу заподіяна майнова та моральна шкода.
На придбання квартири позивачем витрачено 222 200 гривень.
Проте відповідно до висновку експерта №552 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 20.07.2020 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 867 825 грн, тому на користь позивача підлягає стягненню з відповідача у відшкодування завданої майнової шкоди саме ринкова вартість квартири на момент вирішення справи в розмірі 867 825 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення майнової шкоди в сумі 867 825 грн., суд першої інстанції виходив з того, що у даних правовідносинах підлягає застосуванню положення ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що у покупця ОСОБА_1 виникло право вимоги до продавця ОСОБА_2 про відшкодування йому збитків у вигляді вартості придбаного ним в останнього квартири, яка в подальшому вибула з власності ОСОБА_1 не з його вини, а саме за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2016 року, унаслідок незаконності та протиправності первісного набуття прав на неї ОСОБА_2 , що встановлено рішенням суду. Отже, такі обставини відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Отже спірна квартира вибула з власності ОСОБА_1 на користь третіх осіб на підставах, що виникли до продажу йому квартири, унаслідок чого ОСОБА_2 як продавець цього нерухомого майна має відшкодувати ОСОБА_1 як покупцеві завдані збитки, оскільки придбана ним квартира вибула з його володіння з підстав, що виникли до продажу квартири.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з ОСОБА_2 майнової шкоди в сумі 867 825 грн, апеляційний суд до уваги не бере з огляду на таке.
Частиною першою статті 661 ЦК України передбачено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 08 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. У разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до його продажу.
Разом з тим, вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про те, що покупець ОСОБА_1 на час укладення договору купівлі-продажу указаної квартири не знав і не міг знати про наявність підстав, що виникли до її продажу, для вилучення у нього в подальшому придбаної квартири за рішенням суду на користь третіх осіб. За таких обставин, суд першої інстанції, обґрунтовано стягнув з продавця ОСОБА_2 на користь покупця ОСОБА_1 дійсну вартість квартири, вилученої у позивача за рішенням суду на користь третіх осіб, з підстав, що виникли до її продажу.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Суд першої інстанції з урахуванням вимог справедливості та розумності, дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – адвоката Шиманського Віталія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20 січня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                 В.П. Рибчинський
Судді:                                                 Л.О. Голота
                                                                               В.В. Оніщук