ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/11909/20                                        Головуючий суддя І інстанції Єрмак Н. В.
Провадження № 22-ц/818/1908/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Єрмак Н.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за особою права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням,

встановив:

30 липня 2020 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання за особою права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем, в період шлюбу ними була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.06.2019 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбних відносинах сторони вели спільне господарство, утримували спільну дитину. 17.12.2019 року відповідач змінила замки вхідних дверей квартири, чим обмежила позивачу доступ до вказаної квартири, при цьому всі особисті речі позивача знаходяться у будинку. З приводу обмеження доступу та перешкод у користуванні квартирою та неправомірних дій відповідача, позивач звертався до поліції, однак відповідач продовжує чинити перешкоди позивачу у користуванні майном.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у здійсненні ним права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача надати позивачу ключі від вхідних дверей квартири і не чинити позивачу перешкод у користуванні вказаним житловим приміщенням.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Зобов`язано ОСОБА_1 надати дублікати ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_2 і не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні зазначеною квартирою.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Зазначила, що суд розглянув справу без участі сторін, вважає, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагав безпосередньої участі у розгляді справи її та позивача, з приводу чого нею було заявлено відповідне клопотання, але суд їй відмовив, так як не вбачав необхідності проведення судового засідання.
Вказала, що квартира хоча і була куплена у період перебування сторін у шлюбі, однак за її особисті кошти та кошти її родичів, тому вважає її своєї приватною власністю.
У відзиві ОСОБА_2 вважає скаргу необґрунтованою і просить її відхилити та залишити рішення суду без змін.
Вказав, що доводи скарги суперечать нормі ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України, згідно з якими квартира, у доступі до якої відповідач неправомірно перешкоджає, є спільною сумісною власністю подружжя. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про її розгляд, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що факт заміни замків на вхідних дверях безспірно встановлений, що з даного приводу позивач за захистом своїх прав звертався до правоохоронних органів, що свідчить про те, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні їх спільною власністю та право позивача має бути відновлено шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні позивача спільним майном.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду. 
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада  1999 року по 13 червня 2019 року. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.06.2019 року шлюб між сторонами розірвано.
З копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 26.03.2005 року.
Із наданої копії паспорта позивача вбачається, що його місце проживання зареєстровано за адресою згаданої квартири: АДРЕСА_3 . 
Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Таким чином, згідно до вказаних норм прав діє презумпція спільної сумісної власності подружжя, яка може бути спростована зацікавленою стороною. 
Однак, всупереч процесуальних обов`язків, передбачених ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідач не надала до суду відповідних письмових доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності на квартиру, яка була придбана під час спільного шлюбу сторін та оформлена на відповідача.
За приписами ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.
Норми статей 15,16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 60 СК України діє презумпція права спільної сумісної власності, оскільки вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У статті 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно копії листа Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 21.08.2019 року, відділом поліції розглядалася заява ОСОБА_2 від 06.08.2019 року. В ході перевірки факти, викладені у заяві, підтвердилися. З ОСОБА_1 було проведено профілактичну бесіду. 
Відповідач у наданому відзиві на позовну заяву по справі підтвердила, що змінила вхідні замки та ключі позивачу не надала.
Наведене свідчить, що у період перебування сторін у шлюбі, відповідач набула право власності на спірну квартиру, яка у силу приписів частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України та ст. 60 Сімейного кодексу України, є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Доводи скарги ОСОБА_1 , що квартира є її особистою приватною власністю та що вона буде звертатись з відповідним позовом, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно до положень ст.ст. 89, 263 ЦПК України суд першої інстанції правильно встановив, що не зважаючи на те, що вищевказана квартира, яка була придбана сторонами у спільному шлюбі, оформлена за відповідачем ОСОБА_1 , - за змістом норми ч. 2 ст. 60 СК України та при не спростуванні презумпції спільного сумісного майна подружжя вважається, що квартира АДРЕСА_2 належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому позивач має захищене нормами ст.ст. 60, 63 СК України та статті 319 Цивільного кодексу України право користування спільною квартирою нарівні з відповідачем.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки оскаржене рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до статті 375 ЦПК України колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.
Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 23 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.