Ухвала        
01 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 242/3791/17
провадження № 61-72ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Серафімовича Леоніда Вікторовича на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 14 липня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнових збитків, завданих терористичним актом,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнових збитків, завданих терористичним актом.
Позов обґрунтовували тим, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Внаслідок терористичного акту у м. Авдіївці, який відбувся в ніч з 04 на 05 лютого 2015 року, декілька снарядів влучили в житловий будинок та зруйнували їх квартиру. 13 вересня 2016 року складено акт про повне руйнування житлового будинку. Органом досудового розслідування Авдіївського відділу поліції внесені відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). З урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просили суд відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України майнову шкоду, завдану терористичним актом у виді зруйнування квартири АДРЕСА_1 у розмірі 207 538,50 грн на кожного позивача шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 14 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна а особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі по 100 000 грн кожному.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж більше ніж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України, а тому враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, завданої його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд вважає, що позивачами доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно права власності на таке майно, а тому порушення їх права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.
Постановою Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційні скарги держави Україна в особі Кабінету міністрів України та Державної казначейської служби України залишено без задоволення, а рішення Селидівського міського суду Донецької області від 14 липня 2020 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Серафімовича Л. В., в якій заявники, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять:
Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України - оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити;
представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Серафімович Л. В., - оскаржувані судові рішення скасувати, а справи передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому за законом не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Ціна позову у цій справі становить 415 077 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250=567 500 грн). 
Отже, зазначена справа відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Касаційна скарга держави Україна в особі Кабінету Міністрів України мотивована тим, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Наведені заявником обставини, з посиланням на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Посилання заявника на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики є узагальненим, без наведення належних аргументів, в тому числі без аналізу наявної судової практики суду касаційної інстанції.
Належним чином не мотивоване і аналогічне клопотання, що міститься у касаційній скарзі представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Серафімовича Л. В. 
Заявник стверджує про необхідність передати справу до Великої Палати Верховного Суду для забезпечення формування єдиної правозастосовчої практики.
Дійсно предмет спору у цій справі має актуальне суспільне значення.
Проте Верховним Судом вже сформована практика у спорах щодо стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України грошової компенсації фізичним та юридичним особам, майно яких знищено чи пошкоджено внаслідок терористичних актів. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Доводи представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Серафімовича Л. В.  зводяться до власного тлумачення норм права та непогодження з визначеним судами розміром компенсації. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Серафімович Л. В., подали касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Серафімовича Леоніда Вікторовича на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 14 липня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнових збитків, завданих терористичним актом, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                        С. О. Погрібний