ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 749/1011/20
Головуючий у першій інстанції – Кравчук М. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/502/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді  Бобрової І.О.,
суддів – Висоцької Н.В., Мамонової О.Є., 

сторони справи:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення судом першої інстанції заочного рішення - м. Сновськ,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -11.01.2021,

                                          У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 29.05.2006 в розмірі 38743,35 грн та 2102 грн судових витрат.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву № б/н від 29.05.2006. Таким чином між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, за яким відповідачці було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому збільшився до 21000 грн, видано у користування кредитну картку.
При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис у заяві. Цією заявою підтверджується той факт, що відповідачка була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та тарифами, що діяли  на момент підписання нею анкети-заяви та були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, не повертала своєчасно банку грошові кошти на погашення використаного кредиту, зв`язку з чим станом на 11.10.2020 утворилась заборгованість в загальній сумі 38743,35 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 24356,35 грн, заборгованості за  відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК в сумі 8527 грн та нарахованої пені в розмірі 5860 грн.
На час звернення з позовом відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, не погашає заборгованість, чим порушує законні права та інтереси АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що стало підставою звернення з позовом до суду.

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне та необ`єктивне дослідження всіх обставин справи без належної оцінки доказів по справі.
Доводи апеляційної скарги аналогічні мотивам позовної заяви. Скаржник наголошує, що в підписаній відповідачкою заяві зазначено розмір кредитного ліміту на дату підписання заяви 1600 грн та базова відсоткова ставка – 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році, отже сторонами погоджено умови кредитування. До матеріалів справи банком надана редакція самих Умов та правил надання банківських послуг з тарифами, що діяли станом на підписання Заяви, що підтверджується Наказом про їх затвердження від 23.08.2006. Жодних заперечень щодо позову, в тому числі щодо факту укладення договору, ознайомлення з його умовами, суми заборгованості відповідачкою не надано.   
Після отримання картки відповідачка її активувала, користувалася із власної ініціативи кредитними коштами, частково погашала заборгованість.  Доведеність факту отримання відповідачем кредитної картки із встановленим на ній кредитним лімітом, активне користування нею, у тому числі після його збільшення, є свідченням наявності між сторонами кредитно-договірних зобов`язань. Кошти на сплату боргу вносились відповідачкою нерегулярно та не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості.
Висновки місцевого суду про недоведеність боргу за тілом кредиту не відповідає обставинам справи та наданим до позову доказам, розрахунок заборгованості, наданий банком, не спростовано, доказів повернення кредиту матеріали справи не містять, отже місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту в розмірі 24356,35 грн.  
Скаржник зазначає, що встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а вона його не повернула, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Відповідно до редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.04.2019, сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти у відповідності до ч. 2 ст. 625, що встановлюються за домовленістю стрін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4 % для картки «Універсальна» та 84,0 % для картки «Універсальна голд». Отже, розмір відсотків від суми неповернутого в строк кредиту, зазначений в розрахунку заборгованості, становить 84% за період з 01.10.2019 по 11.10.2020, що складає 8527 грн. 
Розрахунок заборгованості відповідачкою не спростовано, для розірвання договору вона до банку не зверталась, а навпаки погодилась з його умовами та прийняла їх до виконання. Суд не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які виплвають з кредитного договору, не дослідив матеріали справи та надані позивачем докази.  

Правом на подачу відзиву відповідачка не скористалась.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами 2,5 статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11.01.2021 не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що в заяві від 13.06.2006 сторони досягли згоди щодо наданого кредитного ліміту, ставки за кредитним лімітом, типу та валюти картки, зокрема обумовили, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. Термін дії картки, зазначеної у заяві, - вересень 2015 року, станом на 03.07.2014 заборгованість була сплачена. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог районний суд дійшов до висновку, що у період з 08.09.2017 до 01.03.2020 здійснювався рух коштів по рахунку відповідачки, в тому числі нарахування заборгованості, у той же час позивачем не надано доказів укладення нового договору або переукладення на новий строк договору, укладеного між сторонами 13.06.2006, отже, суми, які було нараховано в зазначений період, стягненню не підлягають оскільки позивачем не доведено, що стягнення цих сум було узгоджене сторонами. 
Суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок за відомостями, що містяться у наданій позивачем виписці по рахунку, встановив, що за вирахуванням сум, обґрунтованість нарахування яких позивачем доведено не було, заборгованість у відповідачки відсутня.  

Колегія суддів із зазначеними висновками не погоджується враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 13.06.2006 ОСОБА_1 було підписано заяву, запропоновану ПриватБанком, за текстом якої вбачається, що ОСОБА_1 ознайомилась та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, погодилась з тим, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. В заяві відповідачка виявила бажання оформити кредитну картку «Універсальна» в гривневій валюті, бажаний кредитний ліміт за карткою зазначила у розмірі 1600 грн з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом на момент підписання договору 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. 
В підписаній заяві зазначено, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. У відмітках банку в заяві вказано, що рахунок відкрито 29.05.2006, картка № НОМЕР_1 (а.с. 15). 
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , датою старту карткового рахунку № НОМЕР_1 вказано 29.05.2006, після цього 09.06.2006 було встановлено кредитний ліміт 1600 грн, після неодноразової зміни кредитного ліміту, його було зменшено 04.09.2018 до 0 грн (а. с. 14).
Згідно з довідкою банку про надання кредитних карток за кредитним договором № б/н, що був підписаний між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , їй було видано чотири банківськи картки: НОМЕР_1 , яка була відкрита 28.12.2011 з терміном дії до останнього дня вересня 2015 року, НОМЕР_2 , відкрита 25.08.2015 з терміном дії до останнього дня жовтня 2017 року, НОМЕР_3 , відкрита 08.09.2017 з терміном дії до останнього дня липня 2021 року, НОМЕР_4 , відкрита 30.07.2019 з терміном дії до останнього дня січня 2023 року (а.с. 13).
З розрахунку, наданого банком до позовної заяви, вбачається, що станом на 11.10.2020 за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість в загальній сумі 38743,35 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 24356,35, заборгованості за  відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 в сумі 8527 грн та нарахованої пені в розмірі 5860 грн (а.с. 12).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно з статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свої зобов`язання перед банком ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у результаті чого виникла заборгованість. З розрахунку заборгованості та виписки за договором (а.с. 34-41) вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами, а також на погашення заборгованості частково повертала надані банком кошти, останній раз – 23.10.2019 в сумі 500 грн (а.с. 12). 

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_1 договірного зобов`язання в частині повернення фактично отриманих у позивача коштів після закінчення терміну дії картки № НОМЕР_1 (09/15).
Як встановлено судом, за картковим рахунком № НОМЕР_1 неодноразово змінювався кредитний ліміт (останній раз його було збільшено 04.10.2017 до 21000 грн, після чого 04.09.2018 остаточно зменшено до 0 грн). Суд першої інстанції не взяв до уваги, що кредитні картки за вказаним рахунком перевипускались, остання з яких 30.07.2019 з терміном дії – 01/23.
Договір, виконаний частково, не може вважатися неукладеним (постанова ВП ВС у справі №338/180/17 від 05.06.2018). 

Враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачкою не повернуті, а також з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, отже колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у сумі 24356,35 грн. 

Доводи скаржника щодо безпідставної відмови в задоволенні позову в цій частині є слушними.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив також, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за  відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК в сумі 8527 грн та пеню в розмірі 5860 грн. 
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29.05.2006, посилався на Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 16-21) як невід`ємні частини спірного договору, якими після внесення змін 01.04.2019 передбачено обов`язок клієнта починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань з погашення кредиту сплатити на користь Банку також проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4 % для картки «Універсальна» та 84,0 % для картки «Універсальна голд». Крім того, скаржник наголошував, що в підписаній відповідачкою заяві зазначена базова відсоткова ставка – 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році, отже сторонами погоджено умови кредитування.  
Банк стверджував, що відповідачка була ознайомлена з конкретною редакцією Умов, яка затверджена наказом від 23.08.2006 № С-169 (а.с. 22-25 копія), однак, даний наказ «О внесении изменений в договорную базу по платежным картам, договорную базу по потребительскому кредитованию и в депозитные договора (в части погашения задолженности за счет депозитов)» не може бути належним та допустимим доказом, оскільки він не містить будь-яких даних щодо ознайомлення з ним відповідачкою та інформації щодо її зобов`язань за кредитним договором.
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови, що діяли саме на час підписання заяви, відсутність у анкеті-заяві, зокрема, домовленості сторін про сплату неустойки за користування кредитними коштами, надана банком роздруківка Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Зазначене відповідає правовому висновку, висловленому Верховним Судом 26.02.2020 при розгляді справи № 335/2109/18.
Матеріали справи не містять жодних даних щодо того, яку саме картку «Універсальна» отримувала відповідачка, які саме тарифні плани діяли для карток, що їй видавались, позивачем не доведено належними та достатніми доказами, що саме додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву, а також те, що надані їй для ознайомлення документи на момент підписання вказаної заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені) за порушення зобов`язання, її розмірів і порядку нарахування. 

Позовні вимоги про стягнення з відповідачки процентів за базовою відсотковою ставкою на момент підписання договору – 3 % на місяць АТ КБ «ПриватБанк» не заявляв. З огляду на це, доводи апеляційної скарги про те, що в підписаній відповідачкою заяві зазначена базова відсоткова ставка у розмірі 3% на місяць, що дає підстави для стягнення заборгованості за процентами, є безпідставними.

Щодо вимоги банку про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, нарахованими згідно із ст.625 ЦК України слід зазначити наступне. 
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заявлено позовну вимогу про стягнення відсотків, нарахованих по ст. 625 ЦК України, тобто відсотків встановлених законом, а не договором. 
ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, яким їй надано кредит строком до останнього дня січня 2023 (згідно із довідкою на а.с.13). 
В матеріалах справи не міститься жодних доказів того, що банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту до подання даного позову. Отже, подання позову 19.11.2020 (а.с.46) розцінюється судом як зміна умов основного зобов`язання щодо строку дії договору і з цієї дати у позивача виникло право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. 
Згідно з розрахунком позивача (а.с. 12) проценти за користування кредитом, згідно із ст.625 ЦК України нараховувались банком з 01.10.2019 до 29.02.2020, тобто ще до виникнення у позивача права на отримання відповідних сум, тому колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог банку в частині стягнення процентів (за ст. 625 ЦК України) та відсутність підстав для їх задоволення.   
Посилання скаржника на те, що стягнення відсотків за ст. 625 ЦК було передбачено змінами до Умов та правил надання банківських послуг  від  01.04.2019 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки докази щодо ознайомлення та погодження з боржницею нових умов її кредитування матеріали справи не містять.

Оцінюючи доводи позивача, про те, що заява позичальника разом з цими Умовами та правилами становить укладений між ними кредитний договір, колегія суддів дотримується правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. 
Використання ОСОБА_1 кредитної картки та часткове повернення нею коштів не свідчить про те, що вона знала і розуміла, як це передбачено вимогами законодавства, умови зміни розміру кредитного ліміту, порядку та розміру нарахування неустойки, отже, сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення обов`язку сплати інших нарахувань, крім суми фактично отриманих коштів. Подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 18.03.2019 у справі № 751/861/17-ц.
Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки суми нарахованої пені за порушення зобов`язань перед банком в сумі 5860 грн.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Сума заборгованості за тілом кредиту складає 24356,35 грн. Її розмір відповідачкою не оспорюється. Отже ці кошти підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Висновки районного суду про те, що Умови та правила надання банківських послуг, додані позивачем до позовної заяви, не викладені державною мовою не впливає на вирішення апеляційним судом справи по суті заявлених позовних вимог.  

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч.1 п.3 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 24356,35 грн заборгованості за тілом кредиту. 

В задоволені позову в частині стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України та пені – слід відмовити. 

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги позивача задоволені на 63% (24356,35 х 100% : 38743,35 = 63). В суді першої інстанції позивач сплатив 2102 грн судового збору (а.с.1), а в апеляційній інстанції при подачі апеляційної скарги – 3153 грн (а.с.89). Відповідно, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 1324,26 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1986,39 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього 3310,65 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381-384, 389 ЦПК України, 

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2021 скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.05.2006 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; код ЄДРПОУ 14360570) 24356 (двадцять чотири тисячі триста п`ятдесят шість) грн 35 коп.

В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 – відмовити. 

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; код ЄДРПОУ 14360570) 3310,65 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України   

Судді Чернігівського апеляційного суду                      
                                                                                            І.О. Боброва

                                                                                            О.Є. Мамонова
               
                                                                                            Н.В. Висоцька

                                       Повний текст постанови складений 12.03.2021