ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 р. 	Справа № 480/2514/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -
встановила:
21.04.2020 року позивач Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом, яким просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека» (далі – ТОВ «Безпека») адміністративно-господарські санкції в сумі 24.936,93 грн та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 7,48 грн.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що ТОВ «Безпека» не виконаний встановлений норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. За 1 робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайнятого ним, відповідач повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції в сумі 24.936,93 грн за 2019 рік та нараховану пеню в розмірі 7,48 грн, але вказана сума відповідачем в добровільному порядку не була сплачена. 
          У відзиві на адміністративний позов відповідач, не погоджуючись із вимогами Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів зазначив, що відповідно до Закону України «Про охоронну діяльність», працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється суб`єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством, виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони. Також зазначив, що норматив працевлаштування осіб з інвалідністю, який визначено Законом України «Про охоронну діяльність», не дотримано, оскільки фактична середньооблікова кількість працівників, не задіяних у виконанні заходів охорони, які працювали протягом 2019 року, становила 5 осіб, що є меншим від нормативу 8-25 осіб, тому правопорушення у сфері господарювання, як підстава для застосування адміністративно-господарських санкцій та пені за їх несплату відсутнє.
У відповіді на відзив позивач посилається на лист Шосткинської міської філії Сумського обласного центру зайнятості, з якого слідує, що впродовж 2019 року відповідачем було відмовлено у працевлаштуванні особам з інвалідністю.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 року у задоволені адміністративного позову Сумському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів відмовлено.
Судове рішення вмотивоване тим, що кількість осіб з інвалідністю – штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях у ТОВ «Безпека» складає 0 осіб, оскільки кількість працівників, які не задіяні у виконанні заходів охорони складає 5 осіб, що є меншим від мінімальної чисельності працюючих, встановленого ч. 1 ст. 20 Закону України «Про соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». 
Не погоджуючись із судовим рішенням, Сумським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів подано апеляційну скаргу, в якій вважає його безпідставним, просить скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеним у позивній заяві та відповіді на відзив відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі колегія суддів, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Колегією суддів встановлено, що ТОВ «Безпека» зареєстроване як юридична особа та відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» перебуває на обліку в Сумському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.
ТОВ «Безпека» надає послуги, пов`язані з охороною державної та іншої власності, надає послуги охорони громадян, тобто займається охоронною діяльністю.
17.02.2020 року ТОВ «Безпека» подало до Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік, в якому визначило кількість інвалідів  штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 0 осіб, суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів - 0 грн (а.с. 6).
Згідно розрахунку суми позову, адміністративно-господарські санкції нараховані в сумі 27.936,93 грн за незайняте 1 робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю. Пеня в сумі 7,48 грн нарахована за 1 день прострочення виконання зобов`язання (а.с.5). 
Частиною 2  ст. 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає  Закон України від 21.03.1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»  (зі змінами) (далі – Закон № 875-XII), який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Відповідно до  ст. 17 Закону № 875-XII, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.
Згідно з чч. 1, 2 ст. 19 Закону № 875-XII, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Водночас, колегією суддів встановлено, що основним видом економічної діяльності ТОВ «Безпека» є діяльність за кодом КВЕД 80.10 Діяльність приватних охоронних служб (розворот а.с. 7).  
Організаційно-правові принципи здійснення господарської діяльності у сфері надання послуг з охорони власності та громадян визначає  Закон України від 22.03.2012 року № 4616-VI «Про охоронну діяльність» (далі - Закон № 4616-VI), який регулює відносини суб`єктів господарювання під час організації та здійснення ними охоронної діяльності.
Суб`єктом охоронної діяльності за приписами ч. 1  ст. 1 Закону № 4616-VI  є суб`єкт господарювання будь-якої форми власності, створений та зареєстрований на території України, що здійснює охоронну діяльність на підставі отриманої у встановленому порядку ліцензії.
Відповідно до ч. 1  ст. 11 Закону № 4616-VI  вказаної статті, персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб`єктом господарювання та подали документи, що вони, зокрема, не мають обмежень за станом здоров`я для виконання функціональних обов`язків.
Відповідні обмеження щодо створення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю суб`єктом охоронної діяльності закріплені у ч. 6  ст. 11 Закону № 4616-VI, відповідно до якої працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється суб`єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.
Водночас, відповідно до поданого відповідачем Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 (форма № 10-ПІ) середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становила 13 осіб, а згідно штатного розкладу кількість штатних одиниць охоронника становить 8 осіб. Тобто, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача у 2019 році склала 13 осіб, з яких 5 осіб - працівники, які не задіяні у виконанні заходів охорони.
Таким чином, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях у ТОВ «Безпека» складає 0 осіб, оскільки кількість працівників, які не задіяні у виконанні заходів охорони складає 5 осіб, що є меншим від мінімальної чисельності працюючих, встановленого ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».
Щодо доводів відповідача, що ч. 11 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» чітко встановлено, що норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом, колегія суддів зазначає наступне.
Дійсно, за загальним правилом, встановленим Законом № 875-XII, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю обраховується від середньооблікової чисельності штатних працівників.
Проте, у зазначеному  законі  відсутнє регулювання порядку обчислення норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для підприємств-суб`єктів охоронної діяльності.
Натомість, особливості працевлаштування осіб з інвалідністю, що здійснюється суб`єктом охоронної діяльності, встановлено  Законом № 4616-VI, ч. 6 ст. 11 якого передбачає, що таке працевлаштування здійснюється згідно з чинним законодавством, однак виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.
Отже, вказана норма у спірних правовідносинах є спеціальною відносно ст. 19 Закону № 875-ХІІ, оскільки врегульовує особливості обрахування кількості штатних працівників для мети працевлаштування осіб з інвалідністю.
Крім того, у абзаці п`ятому пункту 3 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 року № 4-зп  у справі про набуття чинності  Конституцією України  вказано, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Це означає, що при прийнятті норми  Закону № 4616-VI, що міститься в ч. 6 ст. 11, згідно з якою працевлаштування осіб з інвалідністю суб`єктом охоронної діяльності здійснюється виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони, існуючі однопредметні норми законів необхідно було привести у відповідність до нових норм, зокрема, шляхом скасування норм, які суперечать новому закону.
Отже, відповідно до  Закону № 4616-VI,  правопорушенням у сфері господарювання для суб`єктів охоронної діяльності є невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, який повинен розрахуватись виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони, а не з середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу (осіб), як передбачено ст. 19 Закону № 875-XII, для визначення наявності або відсутності правопорушення підлягають застосуванню норми  Закону № 4616-VI.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.04.2019 року по справі № 808/1547/16 та від 18.09.2018 року по справі № 818/466/16.
Відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У п. 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (VastbergataxiAktiebolagandVulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».
Згідно ч. 1  ст. 217 Господарського кодексу України (далі – ГК України),  господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
Відповідно до ч. 1  ст. 218 ГК України  підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для пропущення господарського правопорушення.
Статтею 238 ГК України  передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Таким чином, враховуючи, що для відповідача норматив працевлаштування осіб з інвалідністю – 0 осіб, правопорушення у сфері господарювання, як підстава для застосування адміністративно-господарських санкцій за нестворення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю і, відповідно, незабезпечення працевлаштування зазначеної категорії осіб, а також пені відсутнє.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень  статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308,  311, 315,  316,  321,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова