ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/447/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/1199/20 Категорія: 304090300 	Сакун Д. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       18 березня 2021 року        м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –
в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, яким просив стягнути непогашену останнім заборгованість за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 25 лютого 2011 року.
Своїм підписом клієнт підтвердив, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк».
При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, а підписавши заяву, між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.
Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку.
У подальшому, розмір кредитного ліміту збільшувався до 5 000,00 грн.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошових коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.
Але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не погашав своєчасно кредитну заборгованість, яка відображена у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.
У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 31.08.2020 має заборгованість 18224,00 грн., з яких:
15984,97 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 15984,97 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту);
0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками;
2239,03 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;
0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;
0,00 грн. – нарахована пеня;
0,00 грн. – нараховано комісії.
Вказану заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача разом із судовими витратами у розмірі 2 102 грн.
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку про те, що позивач не надав достатніх доказів про отримання відповідачем кредиту. Крім того, з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що у відповідача відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту. Тому підстав для задоволення позову немає.
Рішення районного суду оскаржено банком в апеляційному порядку. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поза увагою місцевого суду залишилося те, що під час отримання кредитної картки відповідач особисто підписав анкету-заяву, якою засвідчив ознайомлення та прийняття умов кредитування.
Крім того, відповідач, користуючись послугами банку, звертався до банку з заявою про перевипуск карти. Розрахунок заборгованості відповідач не оскаржував, доказів про погашення кредиту не надав.
Вказує, що дії з використання кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.
Фактично у позові заявлено про стягнення коштів, якими користувався позичальник, та відсотків за таке користування.
Крім того, суд не звернув увагу, що позивачем до позовної заяви додано умови та правила надання банківських послуг в редакції, яка діяла на момент підписання анкети-заяви, разом з копією наказу банку щодо затвердження умов та правил надання банківських послуг, в редакції, що діяла на момент підписання заяви. Тому, скаржник вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17-ц не підлягає до застосування, оскільки вона ґрунтується на можливості банку надати будь-яку редакцію Умов та правил.
Апелянт зазначає, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та вищевказані доводи банку, в зв`язку із чим просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 25 лютого 2011 року ОСОБА_1  підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначив свою згоду на те, що ця анкета разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг (а.с. 15).
В анкеті-заяві зазначена особиста інформація заявника: паспортні дані, ідентифікаційний податковий номер, місце проживання, контактний телефон, а також відомості про склад сім`ї.
Відомостей про тип картки, бажаний кредитний ліміт, розмір процентів за користування кредитом, розмір пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.
До позовної заяви долучені витяг з Умов і правил надання банківських послуг (далі – Умови і правила) та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (далі – Тарифи), які не підписані відповідачем.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви Умови і правила розумів ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, тому вони не можуть братися до уваги з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої зводяться до того, що позивач зобов`язаний письмово проінформувати споживача фінансових послуг про умови кредитування, а надані позивачем не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Посилання в апеляційній скарзі на те, що банк надав конкретну редакцію Умов та Правил, що діяли в редакції станом на момент підписання анкети-заяви, такі висновки суду не спростовують, оскільки також не містять підпису відповідача.
Суд також не бере до уваги витяг з Тарифів (а.с. 16), оскільки такий витяг також не містить підпису позичальника.
В матеріалах справи наявна довідка про номери карт, видані ОСОБА_1 на підставі його анкети-заяви, з терміном їх дії (а.с. 13). Відповідно до довідки про зміну умов кредитування (а.с. 14) банк встановив позичальнику максимальний кредитний ліміт в розмірі 7000 грн.
Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, позивач надав до суду розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2015 року, розрахунок заборгованості станом на 31 серпня 2020 року, виписку по рахунку ОСОБА_1 станом на 03.09.2020. 
Відповідно до рахунку заборгованості, наданого банком, заборгованість за кредитом відповідача станом на 31.08.2020 року становить 18224,00 гривень, яка складається з наступного: 15984,97 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 15984,97 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 2239,03 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України; 0,00 грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. – нарахована комісія.
Із вищевказаної виписки по картковому рахунку вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами та частково виконував свої зобов`язання щодо повернення цих коштів.
Таким чином, виходячи із встановлених вище обставин, зокрема підписання відповідачем анкети-заяви та користування кредитними коштами на банківській карті, колегія суддів дійшла висновку про те, що 25.02.2011 між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір.
Укладання договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунку виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунку за операціями є доказом укладення такого договору (правова позиція ВС, викладена у постанові від 24 грудня 2020 року у рамках справи № 754/7091/17).
Досліджуючи узгоджений між сторонами зміст умов договору, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недотриманням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ст. 1048 ЦК України (у редакції станом на час укладення договору) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а отже, вони не можуть бути належними і допустимими доказами узгодження з позичальником відсоткової ставки саме на заявлених банком умовах. 
Згідно усталеної судової практики, необхідність підпису позичальника в Умовах і правилах надання банківських послуг, стверджує факт розуміння позичальником саме вказаних Умов та свідчило б про укладення договору у письмовій формі згідно вимог статті 207 ЦК України. Такий висновок відповідає зокрема і позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
Будь-яких інших доказів на підтвердження факту погодження з позичальником відсоткової ставки за кредитом позивач не надав.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем умов про стягнення визначених банком відсотків за користування кредитом.
Витяг з Тарифів також не підписаний відповідачем. Крім того, в Тарифах запропоновано 4 схеми кредитування, а з наданих документів не можливо визначити, який саме вид картки «Універсальна» обрано відповідачем.
Так, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, відсутні підстави вважати ці Умови та правила складовою частиною спірного кредитного договору, та, відповідно, здійснювати банком відповідні нарахування та подальше стягнення з відповідача пені та суми процентів за користування кредитними коштами.
З розрахунку заборгованості станом на 30.09.2019 (а.с. 11 зв.) вбачається, що позичальник погашав заборгованість, а частину з внесених ним коштів банк спрямував на погашення пені в розмірі 750 грн. та за нарахованими відсотками в розмірі 734,46 грн. При тому, що порядок нарахування пені та розмір відсотків банк не узгодив належним чином з позичальником, тому визнаний судом незаконним.
З наступного розрахунку заборгованості, складеної банком за період з 01.10.2019 до 31.08.2020, вбачається, що відповідач вніс на погашення заборгованості 5968,95 грн., з яких 4808,10 грн. та 5,05 грн. банк спрямував на погашення відсотків.
З аналізу наданих позивачем документів, встановлено, що позичальник був активним користувачем кредитної картки, знімав та погашав заборгованість.
Позивач підтвердив факт користування позичальником кредитними коштами, наявність у нього непогашеної заборгованості за тілом кредиту, тому позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту підлягають частковому задоволенню. Водночас, у зв`язку з тим, що суд визнав незаконним нарахування пені та відсотків впродовж усього часу користування позичальником кредитною карткою, тому в цій частині позову суд відмовляє.
За таких підстав, з розрахунку заборгованості (а.с. 5-12) вбачається, що заявлена банком сума тіла кредиту становить 15984,97 грн. Сплачені позичальником кошти в розмірі 5968,95 грн. банк спрямував на погашення тіла кредиту в розмірі 1155,81 грн., та відсотків в розмірі 4813,15 грн. Крім того, з наданого розрахунку станом на 30.09.2019 встановлено, що банк з наданих відповідачем коштів погасив 750 грн. пені та 734,46 грн. відсотків.
Так як суд визнав недоведеним вимоги позивача в частині нарахування пені та відсотків, колегія суддів вважає за необхідне зменшити фактичне тіло кредиту на суму, яку банк спрямував на погашення пені та відсотків, а саме на 4813,15+750+734,46 = 6297,61 грн.
Отже з відповідача до стягнення підлягає заборгованість за кредитною карткою в розмірі 15984,94 – 6297,61 = 9687,36 грн.
З огляду на мотивувальну частину постанови, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що банк не підтвердив факт отримання відповідачем кредиту, оскільки така обставина підтверджується передусім анкетою-заявою та випискою по рахунку позичальника, а також з висновком суду про відсутність заборгованості за поточним тілом та відсотками по кредиту як на підставу відмови у позові.
Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з позичальника на користь банку заборгованості по кредиту в розмірі 9687,36 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Позов заявлено на суму 18224,00 грн., фактично задоволено на суму 9687,36 грн., тобто на 53,16%. Тому судові витрати позивача підлягають стягненню з відповідача у такому ж співвідношенні.
Позивачем сплачено 2102,00 грн. судового збору за звернення з позовом та 3153,00 грн. за звернення з апеляційною скаргою.
Отже, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем, в розмірі 5255,00 грн. х 53,16% = 2793,56 грн.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення.
Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 9687,36 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 2793,56 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді