ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2021 року          м. Дніпро         Справа №  912/2738/20(912/2116/20)

          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
          головуючий суддя          Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Парусніков Ю.Б.,
          секретар судового засідання Манчік О.О.,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну  скаргу Фермерського господарства Зобенка Леоніда Васильовича  та Приватного підприємства "Вісмут"  на рішення Господарського суду  Кіровоградської області  від 10.11.2020р. (повний текст складено - 18.11.2020р.) у справі  № 912/2738/20(912/2116/20) (суддя -  Поліщук Г.Б.,                         м. Кропивницький)
за позовом          Фермерського господарства Зобенка Леоніда Васильовича
та                    Приватного підприємства "Вісмут"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім-ЛС"
          про                    визнання недійсними правочинів 
в межах  справи № 912/2738/20  
про                     банкрутство Фермерського господарства Зобенка Леоніда Васильовича  

ВСТАНОВИВ:

          1. Короткий зміст      рішення суду першої інстанції.
          Рішенням      Господарського суду Кіровоградської області від 10.11.2020р. відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод та договору про перевід боргу обґрунтовуються позивачами з посиланням на ч. 5 ст. 203 ЦК України, яка визначає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому,  позивачі вказують на фіктивність правочинів, які вчиняються сторонами без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Позовна заява не містить посилань та обґрунтування укладення спірних угод, зокрема, під впливом помилки, обману, насильства, що свідчить про наявність волевиявлення позивачів та усвідомлення ними дій та наслідків вчинення таких правочинів. Позивачами  у поданому позові не доведено, що оспорювані угоди були укладені з порушенням норм чинного законодавства на момент їх укладення. 
2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.
Фермерське господарство Зобенка Леоніда Васильовича та Приватне підприємство "Вісмут" подали апеляційну скаргу, в якій просять: скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.11.2020р.; визнати недійсною додаткову угоду № 14/04 від 14.04.2016р., укладену між Фермерським господарством Зобенка Леоніда Васильовича та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім-ЛС" до договору поставки № 2СН від 18.02.2013р.; визнати недійсною додаткову угоду № 5 від 03.12.2018р., укладену між Фермерським господарством Зобенка Леоніда Васильовича та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім-ЛС" до договору поставки № 2СН від 18.02.2013р.; визнати недійсним договір про перевід боргу від 18.01.2019р., укладений між Фермерським господарством Зобенка Леоніда Васильовича, Приватним підприємством "Вісмут" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім-ЛС"; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім-ЛС" на користь Фермерського господарства Зобенка Леоніда Васильовича та Приватного підприємства "Вісмут" судові витрати на сплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права,  а саме ст. ст. 203, 234 ЦК України, прийняв незаконне рішення з порушенням норм процесуального права. Позивачі стверджують, що  до первинного договору, зобов`язання за яким виконані позивачем-1 в повному обсязі, було укладено дві додаткові угоди, які встановлювали неіснуюче зобов`язання позивача-1 поставити відповідачу 1220 тон насіння соняшнику, при цьому частину неіснуючого зобов`язання в кількості 400 тон було відступлено приватному підприємству "Вісмут" (позивач-2). Таким чином, додаткова угода від 14.04.2016р. № 14/04, додаткова угода № 5 від 03.12.2018р. та договір про перевід боргу від 18.01.2019р. не створюють будь-яких правових наслідків, оскільки не направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Крім того, відповідачем вчиняються активні дії, що направлені на стягнення неіснуючого боргу та штрафів за невиконання неіснуючих зобов`язань. В перших пунктах оспорюваних додаткових угод прописано, що позивач-1 зобов`язується поставити в рахунок існуючої заборгованості за основним договором 1220 тон насіння соняшнику.  Проте, на момент укладення таких додаткових угод ніякого боргу не існувало, що підтверджується первинними документами, а відтак зазначені додаткові угоди в силу ч. 5 ст. 230 ЦК України є недійсними.
2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.11.2020р. без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято з додержанням норм матеріального та  процесуального права. Представник скаржників фактично звернувся до суду апеляційної інстанції не через незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а через принципове непогодження з ним без будь-якого аргументування своєї позиції та з тими ж самими доводами, які вже викладались в позові. 
3. Апеляційне провадження.
3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.12.2020р. відкрито апеляційне провадження у справі. Розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на      01.02.2021р.
01.02.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву до 16.03.2021р. 
Під час розгляду апеляційної скарги в судових засіданнях 01.02.2021р.  та 16.03.2021р. в режимі відеоконференції з Господарським судом Кіровоградської області представник скаржників надав пояснення в обґрунтування доводів апеляційної скарги, а представники відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечували. 
16.03.2021р. в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину постанови. 
3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім - ЛС" (далі - покупець, відповідач) та Фермерським господарством Зобенка Леоніда Васильовича (далі - постачальник, позивач-1) укладено договір поставки № 2СН від 18.02.2013р. (далі - договір), відповідно до якого  постачальник постачає та продає, а покупець купує товар - насіння соняшника врожаю 2013 року, на умовах, визначених цим договором. 
Загальна орієнтовна вартість договору з урахуванням можливої дооцінки товару складає 5 000 000,00 грн. ± 10 %, в т.ч. ПДВ 20 % (п. 1.2. договору).
Відповідно до пунктів 2.1. - 2.2 договору покупець проводить передоплату за товар в довільних розмірах за погодженням з постачальником протягом строку дії договору. Постачальник постачає товар покупцю в межах загальної суми договору, але не менше, ніж на суму отриманої передоплати. 
Пунктом 2.5. договору встановлено, що кінцевий строк поставки товару постачальником - по 30 жовтня 2013р., якщо інше не буде  погоджено сторонами в письмовій формі. 
Строк дії даного договору визначено в п. 5.1., відповідно до якого початок його дії - 18.02.2013р., а закінчення строку дії - 31.12.2013р. 
Даний договір підписано та скріплено печатками сторін. 
До договору поставки № 2СН від 18.02.2013р. була укладена додаткова угода № 1 від 01.11.2013р., відповідно до якої постачальник зобов`язується в рахунок отриманої передоплати поставити покупцю товар на суму 3     997 000,00 грн., в т.ч.  НДС, насіння соняшника врожаю 2013 року в кількості 1865 тон за ціною 2 143,1635 грн. за кожну тону сільськогосподарської продукції, відповідної якості, визначеної в п. 3 цієї угоди.  Строк поставки - не пізніше 30.11.2013р.  
Відповідно до додаткової угоди № 2 від 09.12.2013р. до договору № 2СН від 20.11.2013р. постачальник зобов`язується в рахунок своєї заборгованості станом на дату укладення цієї угоди поставити покупцю насіння соняшника врожаю 2013 року на суму                      3     830     086,59 грн. в кількості 1787 тон 118 кг. за ціною 2143,1638 грн. за кожну тону сільгосппродукції. Строк поставки 1200 тон не пізніше - 10.12.2013р.; 587 тон 118 кг. - не пізніше 31.01.2014р. 
За умовами додаткової угоди № 3 до договору № 2СН постачальник зобов`язується в рахунок своєї заборгованості станом на 20.11.2013р. поставити покупцю насіння соняшника врожаю 2013 року на суму 3     830     086,59 грн., в кількості 1787 тон 118 кг. за ціною 2143,1638 грн. за кожну тону. Строк поставки  1200 тон - не пізніше 22.12.2013р.; 587 тон 118 кг. - не пізніше 01.02.2014р.. 
14.09.2016р. до договору № 2СН укладено додаткову угоду № 14/04, відповідно до якої  в рахунок заборгованості, що утворилась між покупцем та постачальником з вини останнього  на підставі договору поставки № 2СН, усіх додаткових угод до нього та факту порушення постачальником своїх зобов`язань - постачальник зобов`язується поставити покупцю, а покупець прийняти товар - насіння соняшника врожаю 2013-2018 років у кількості 1220 тон. Визначені наступні строки та кількість поставки товару: 400 тон - не пізніше 01.12.2016р.; 400 тон - не пізніше 01.12.2017р.; 420 тон - не пізніше 01.12.2018р. 
03.12.2018р. укладено додаткову угоду № 5, відповідно до якої в рахунок заборгованості постачальника, що утворилась перед покупцем внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором поставки № 2СН від 18.02.2013р., усіх додаткових угод до нього, постачальник зобов`язується поставити покупцю, а покупець зобов`язується прийняти товар - насіння соняшника врожаю 2018-2019 років у кількості 1220 тон. Строки та кількість поставки товару: 400 тон насіння соняшника врожаю 2018 року - не пізніше 01.02.2019р., 820 тон насіння врожаю 2018-2019 років - не пізніше 01.12.2019р. 
Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інформаційно-торговий дім - ЛС" (кредитор),  Фермерським господарством Зобенка Леоніда Васильовича (боржник) та приватним підприємством "Вісмут" (новий боржник) було укладено договір про перевід боргу від 18.01.2019р., відповідно до якого за згодою кредитора  боржник передає, а новий боржник приймає борг, який є зобов`язанням боржника як постачальника по поставці кредитору як покупцю у строк до 01.02.2019р. 400 тон насіння соняшника врожаю 2018р. відповідно до умов договору поставки № 2СН від 18.02.2013р., укладеного в редакції, викладеній в додатковій угоді № 14/04 від 14.04.2016р. та додатковій угоді № 5 від 03.12.2018р.
До нового боржника переходять зобов`язання по поставці у строк до 01.02.2019р. 400 тон насіння соняшника врожаю 2018р., якість якого має відповідати умовам, визначеним договором поставки № 2СН від 18.02.2013р.
Пунктом 4 договору про перевід боргу визначено, що до нового боржника - постачальника по договору поставки № 2СН в редакції п. 5 додаткової угоди № 14/04 від 14.04.2016р. в тій частині, коли у випадку порушення, невиконання чи неналежного виконання зобов`язань по поставці до 01.02.2019р. 400 тон насіння соняшника врожаю 2018р., постачальник зобов`язаний сплатити покупцю (кредитору) неустойку (штраф) в розмірі вартості 400 тон насіння соняшника. Вартість насіння соняшника, відповідно до якої буде розраховуватись розмір штрафу, має бути визначена на день, коли відбулось перше порушення зобов`язання. Належним доказом визначення вартості насіння соняшника (для розрахунку неустойки (штрафу) на відповідну поточну дату) є висновок (дослідження) фахівця Кіровоградської регіональної торгово-промислової палати на замовлення кредитора та/або  боржника. В разі, якщо новий кредитор сплатить в повному обсязі неустойку (штраф) кредитору, то зобов`язання з поставки 400 тон насіння соняшника вважаються припиненими.
Пунктом 7 договору про перевід боргу встановлено, що кредитор, боржник та новий боржник підтверджують свою волю та свідомість,  а також відсутність примусу, обману, насильства при укладанні цього договору.  
ПП "Вісмут" не виконало взятого на себе обов`язку по поставці 400 тон насіння соняшника ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" до 01.02.2019р., у зв`язку з чим ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовом про стягнення 400 тон насіння соняшника та штрафу згідно з п. 4 договору про перевід боргу. 
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 02.10.2019р. у справі                 № 912/1720/19 позов ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" задоволено повністю та стягнуто з ПП "Вісмут" 400 тон насіння соняшника врожаю 2018р., 1     690     100,00 грн. штрафу та 88     999,50 грн. судового збору. 
Вказане рішення господарського суду набрало законної сили. 
Як стверджують  позивачі, внаслідок повного виконання договору поставки № 2СН та відсутності заборгованості, виникла необхідність визнання недійсними додаткової угоди               № 14/04 від 14.04.2016р., додаткової угоди № 5  від 03.12.2018р. та договору про переведення боргу від 18.01.2018р., оскільки вони укладені без наміру створення правових наслідків, а отже є фіктивними. 
Наведені обставини стали підставою для звернення позивачів до місцевого господарського суду із даним позовом.
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 10.07.2020р. відкрито провадження у справі № 912/2116/20, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.08.2020р. 
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 07.08.2020р. закрито підготовче провадження, розгляд справи призначено до судового розгляду по суті на 07.09.2020р.
Протокольною ухвалою від 07.09.2020р. на підставі ст. 216 ГПК України відкладено судове засідання до 29.09.2020р. 
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 29.09.2020р.  матеріали справи № 912/2116/20 за позовом ФГ Зобенка Л.С. та ПП "Вісмут" до ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" про визнання недійсними правочинів передано до розгляду спору по суті в межах справи № 912/2738/20 про банкрутство ФГ Зобенка Л.В., яка розглядається Господарським судом Кіровоградської області. 
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 01.10.2020р.  у справі            № 912/82738/20 матеріали справи № 912/2116/20 прийнято до свого провадження  та постановлено розглядати в межах справи про банкрутство ФГ Зобенка Л.В., повторно розпочато підготовче провадження з розгляду справи, підготовче засідання призначено на 15.10.2020р. 
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 15.10.2020р. закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 29.10.2020р. 
В судовому засіданні 29.10.2020р. оголошено перерву до 10.11.2020р.
10.11.2020р. розглянувши матеріали справи, дослідивши докази у справі, заслухавши представника позивачів, місцевий господарський суд ухвалив оскаржуване рішення. 

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 11, 526 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Матеріали справи свідчать, що між сторонами у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору поставки.
Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК  України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Частинами  1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Дослідивши спірні правочини, а саме договір поставки № 2СН, додаткові угоди                 № 14/04 та № 5, договір про перевід боргу від 18.01.2019р., що містяться в матеріалах справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що вони укладені відповідно до вимог чинного законодавства, з досягненням згоди сторін з усіх істотних умов договору, дотриманням письмової форми правочину, а також підписані та скріплені печатками сторін. 
Крім того, на розгляді Господарського суду Кіровоградської області перебувала справа № 912/1720/19, рішенням від 02.10.2019р. в якій було встановлено факт укладення договору поставки, додаткових угод та договору переведення боргу, а також існування боргу на час розгляду справи внаслідок невиконання своїх зобов`язань ПП "Вісмут". Рішення в даній справі набрало законної сили. 
Колегія суддів зазначає, що суд розглядаючи справу в межах предмету даного спору має виходити з розрахунків, визначених в договорі поставки, додаткових угодах та договорі про переведення боргу, оскільки такі не були визнані недійсними. Доводи скаржників, що ФГ Зобенко Л.В. розрахувалось з відповідачем раніше, ніж було укладено спірні додаткові угоди № 14/04, № 5  та договір про перевід боргу, а отже на час укладення угод боргу перед відповідачем вже не існувало, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки  в додаткових угодах та договорі про переведення боргу сторонами визначено порядок та строки розрахунків. 
Щодо посилання скаржників на те, що укладені сторонами додаткові угоди та договір про переведення боргу, після виконання позивачем-1 своїх зобов`язань за договором, не направлені на створення будь-яких правових наслідків для сторін, а тому мають бути визнані недійсними, суд враховує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.
За наведених обставин, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2019р. у справі № 903/439/18.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що надані до матеріалів справи докази не свідчать про відсутність у сторін при укладенні додаткових угод та договору про переведення боргу намірів створення правових  наслідків, передбачених цими угодами. 
Крім цього, слід звернути увагу, що з боку відповідача - ТОВ "Інформаційно-торговий дім - ЛС" вживались заходи до виконання ПП "Вісмут" умов договору про перевід боргу від 18.01.2019р., в тому числі, шляхом подання позову до господарського суду, що спростовує доводи позивачів про відсутність наміру реального виконання умов договору з боку відповідача. 
В позовній заяві позивачами не наведено інших підстав визнання угод недійсними, передбачених цивільним та господарським законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами відсутності як у позивачів, так й у відповідача наміру укладення додаткових угод та договору про переведення боргу без намірів встановлення відповідних правових наслідків, колегія суддів відхиляє зазначені доводи позивачів. 
З огляду на наведене,  доводи, викладені в  апеляційній скарзі, щодо порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження та не спростовують обставин, на які посилався місцевий господарський суд. Таким чином, підстави задоволення апеляційної скарги в даній справі відсутні.  
3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржники не спростували наведених висновків суду першої інстанції та не довели неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.
З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.
3.5. Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на осіб, які подали апеляційну скаргу.
          Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Фермерського господарства Зобенка Леоніда Васильовича та Приватного підприємства "Вісмут" - залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду  Кіровоградської області  від 10.11.2020р. у справі          № 912/2738/20(912/2116/20) - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови складено - 22.03.2021р.
                    
          Головуючий суддя                              _________________                    І.О. Вечірко

          Суддя                                                  _________________                    Л.М. Білецька 

          Суддя                                                  _________________                    Ю.Б. Парусніков