Постанова               
Іменем  України
 
17 березня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 381/1425/19-ц    
провадження № 61-19675св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Фастівської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області;
відповідачі: Великоснітинська сільська рада Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року у складі судді Соловей Г. В. та постанову Київського апеляційного суду 
від 30 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Нежури В. А., Суханової Є. М., 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року заступник керівника Фастівської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади 
с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області звернувся до суду з позовом до Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання рішення сільської ради недійсним та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння на користь територіальної громади.
Позовна заява мотивована тим, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області було виявлено порушення вимог земельного законодавства під час передачі земельних ділянок 
у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства. Так, рішенням Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області від 06 березня 2018 року № 4.1-XXV-VII затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 
0,1200 га, що розташована у с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області. Відповідно до планово-картографічних матеріалів, складених 17 жовтня 2018 року інженером-геодезистом ОСОБА_2. 
за результатами топографо-геодезичних вишукувань, вказана земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу р. Снітка. У зв`язку з цим рішення Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області 
від 06 березня 2018 року № 4.1-XXV-VII щодо затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки 
є незаконним та підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - витребуванню із чужого незаконного володіння.
Посилаючись на викладене, прокурор просив суд: визнати недійсним рішення Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області від 06 березня 2018 року № 4.1-XXV-VII щодо затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області; витребувати з незаконного володіння  ОСОБА_1  на користь територіальної громади с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області вищевказану земельну ділянку. 
Короткий зміст судових рішень 
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2019 року позовну заяву заступника керівника Фастівської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області повернуто заявникові.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року апеляційну скаргу виконуючого обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури Київської області задоволено частково. Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2019 року скасовано, 
а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року позов заступника керівника Фастівської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади 
с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області залишено без задоволення. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час прийняття оспорюваного рішення сільської ради спірна земельна ділянка відносилася до земель сільськогосподарського призначення Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області 
і прокурором не надано належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської області про продовження строку на усунення недоліків його апеляційної скарги, вказаних в ухвалі Київського апеляційного суду від 21 лютого 2020 року. Апеляційну скаргу прокурора Київської області на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року у вищевказаній справі визнано неподаною та повернуто заявникові.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової 
палити Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу прокурора Київської області задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 20 березня 2020 року скасовано, справу передано 
на розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження (провадження № 61-9175св20).
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року апеляційну скаргу прокурора Київської області залишено без задоволення, 
а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року - без змін. 
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд також вказав, що на час передання у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки вона відносилася до категорії земель сільськогосподарського призначення і цільове призначення після її відведення не змінювалося, 
що підтверджується довідкою головного управління Держгеокадасту 
у Київській області від 28 грудня 2017 року № 1257/180-17. Отже, вказана земельна ділянка не відноситься до особливо цінних земель, а тому Великоснітинська сільська рада Фастівського району Київської області, 
як розпорядник землі, не зобов`язана була проводити обов`язкову державну землевпорядну експертизу цієї земельної ділянки під час її передання 
у власність ОСОБА_1 . 
Крім того, надані прокурором докази щодо належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду є неналежними та недопустимими, 
так як відомостей про те, що інженером-геодезистом ОСОБА_2 були виконанні роботи по виготовленню матеріалів топографо-геодезичних вишукувань на підставі належних відповідних кваліфікаційних сертифікатів 
і дозволів на виконання таких робіт за допомогою сертифікованого обладнання суду не надано. 
Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов прокурора задовольнити. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палити Касаційного цивільного суду від 18 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали 
з Фастівського міськрайонного суду Київської області.
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової 
палити Касаційного цивільного суду від 09 березня 2021 року справу за позовом заступника керівника Фастівської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади села Велика Снітинка Фастівського району Київської області до Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання рішення сільської ради недійсним та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином 
не дослідили усіх обставин справи та не врахували, що спірна земельна ділянка, яка передана сільською радою у власність  ОСОБА_1 ,знаходиться на землях водного фонду, оскільки виділена за рахунок земель прибережної захисної смуги річки Снітка. Зазначене підтверджується планово-картографічними матеріалами від 29 жовтня 2018 року, складеними за результатами топографо-геодезичних вишукувань інженером-геодезистом ОСОБА_2 . При цьому інженер-геодезист ОСОБА_2 має право на проведення таких робіт, що підтверджується копією кваліфікаційного сертифікату, виданого йому на підставі протоколу Кваліфікаційної комісії Державного вищого навчального закладу «Національний гірничий університет» від 21 грудня 2017 року № 12. 
Суди не звернули уваги на те, що проєкт землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги у с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області відсутній, а тому застосуванню підлягали положення статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України. Також суди не врахували, 
що перебування спірної земельної ділянки до моменту її формування 
і відведення у складі земель сільськогосподарського призначення 
не виключає можливості віднесення її до земель водного фонду, оскільки 
в силу вимог частини третьої статті 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, у тому числі, земель сільськогосподарського призначення. 
Зазначено, що судами не враховано релевантну практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду. 
Доводи особи, яка подала відзив касаційну скаргу 
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка, яка була надана у власність ОСОБА_1 , відноситься до земель водного фонду, зокрема, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вказана земельна ділянка накладається на водну поверхню та 25-метрову прибережну смугу річки Снітка. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
09 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області із заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1200 га, що розташована у с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області (т. 1, а. с. 122).
Рішенням Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області від 26 червня 2017 року № 2.2-XVII-VII ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 
у власність для ведення особистого селянського господарства у с. Велика Снітинка в межах Великоснітинської сільської ради, площею 0,12 га 
(т. 1, а. с. 124).
07 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 із заявою про виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,12 га, яка розташована за адресою: 
с. Велика Снітинка в межах земель Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, на підставі рішення сесії Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області 
від 26 червня 2017 року № 2.2-XVII-VII (т. 1, а. с. 121).
На підставі договору на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 07 грудня 2017 року № 07-12/1 та рішення Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області 
від 26 червня 2017 року № 2.2-XVII-VII фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 розроблено проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки 3224981200:01:004:0149. 
З матеріалів, які містяться у вказаному проєкті, вбачається, що були виконані комплекс робіт із розробки проєкту землеустрою, у тому числі, геодезичні роботи, які виконанні геодезичним обладнанням, на які 
є свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, яке було додано до проєкту, а також підтвердження Державної служби України 
з питань геодезії, картографії та кадастру про реєстрацію апаратури СРНС (т. 1, а. с. 116-147).
Рішенням Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області від 06 березня 2018 року № 4.1-XXV-VII затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку 
для ведення особистого селянського господарства у с. Велика Снітинка Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, площею 0,1200 га, кадастровий номер 3224981200:01:004:0149 (т. 1, а. с. 98).
За результатами топографо-геодезичних вишукувань, виконаних 17 жовтня 2018 року сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_2 , спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3224981200:01:004:0149 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу річки Снітка (т. 1, а. с. 95).
Інженер-геодезист ОСОБА_2 має право на проведення таких робіт, що підтверджується копією кваліфікаційного сертифікату, виданого йому на підставі протоколу Кваліфікаційної комісії Державного вищого навчального закладу «Національний гірничий університет» від 21 грудня 2017 року № 12 (т. 1, а. с. 171).
Згідно з довідки з державної статистичної звітності про наявність земель 
та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) головного управління Держгеокадастру у Київській області станом на 01 січня 2016 року, земельна ділянка, загальною площею 0,1200 га, яка була намічена до передачі у власність ОСОБА_1 , для ведення особистого селянського господарства відноситься до категорії землі сільськогосподарського призначення Великоснітинської сільської ради (рядок 2.3; шифр рядка 21; графа 5). На час виготовлення проєкту будь-які обмеження у використанні земельних ділянок відсутні (т. 1, а. с. 126).
Відповідно до висновку державної експертизи про розгляд проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 25 січня 2018 року 
№ 589/82-18 «проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується» (т. 1, а. с. 146).
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної 
інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою 
для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове 
рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. 
Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України 
до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. 
Згідно з частиною четвертою статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, згідно з якими громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) 
і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись 
у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.
Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться 
у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:
 - для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;
 - для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;
 - для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.
Крім того, згідно з положеннями частини четвертої статті 88 ВК України 
у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.
Пунктами 1,4,5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок визначення), передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проєктом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагенством і територіальними органами Держземагенствами. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України. 
Згідно з пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення 
з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 
54 Закону України «Про землеустрій».
Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.
Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, 
що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою 
зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити 
з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених 
статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного 
Суду у постановах: від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, провадження № 14-76цс18; від 22 травня 2018 року у справі 
№ 469/1203/15-ц, провадження № 14-95цс18; від 30 травня 2018 року 
у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18; від 14 листопада 
2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18; 
від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, провадження 
№ 14-452цс18.
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що проєкт землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги у с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області відсутній. Отже, застосуванню підлягали положення статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України, які суди не застосували. 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга         статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Предметом доказування у справі, яка переглядається, є відстань від меж спірної земельної ділянки до урізу води річки Снітка. 
Пред'являючи позов, прокурор надав суду планово-картографічні матеріали, складені 29 жовтня 2018 року інженером-геодезистом ОСОБА_2 , згідно з яких спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3224981200:01:004:0149 частково накладається на землі водного фонду, 
а саме на 25-метрову прибережну захисну смугу річки і розташована 
у безпосередній близькості до водного об'єкта. 
Зазначена інформація узгоджується як з графічними матеріалами самого проєкту формування території, так і з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом від 03 липня 2019 року № 346-ДК/339/АП/09/01/-19 та актом узгоджувальної комісії Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області. 
При цьому інженер-геодезист ОСОБА_2 має право на проведення таких робіт, що підтверджується копією кваліфікаційного сертифікату, виданого йому на підставі протоколу Кваліфікаційної комісії Державного вищого навчального закладу «Національний гірничий університет» від 21 грудня 2017 року № 12. 
Так, відповідно до статті 5 Закону України «Про топографо-геодезичну 
і картографічну діяльність» суб`єктами топографо-геодезичної 
і картографічної діяльності є, зокрема, юридичні та фізичні особи, які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням 
та у складі яких за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт.
Згідно з частиною 9 статті 5-1 Закону України «Про топографо-геодезичну 
і картографічну діяльність» інженеру-геодезисту, який склав кваліфікаційний іспит, видається кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста 
у паперовій або електронній формі, що підтверджує відповідність особи кваліфікаційним характеристикам професії та її спроможність самостійно проводити топографо-геодезичні і картографічні роботи.
Отже, посилання судів на необхідність надання дозволів на виконання геодезичних робіт чи сертифікатів на обладнання не ґрунтуються на вимогах законодавства. 
Крім того, передчасним є посилання судів на довідку головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо обліку земель станом на 01 січня 2016 року у державній статистичній звітності за формою 6-зем 
у складі сільськогосподарських угідь, оскільки перебування спірної земельної ділянки до моменту її формування і відведення у складі земель сільськогосподарського призначення не виключає можливості віднесення 
її до земель водного фонду, оскільки в силу вимог частини третьої статті 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, у тому числі, земель сільськогосподарського призначення. 
У порушення вимог статей 265, 382 ЦПК України суди належним чином зазначені вище докази, подані прокурором, не дослідили, від їх належної правової оцінки, застосування до встановлених фактичних обставин норм матеріального права залежить правильне вирішення спору. 
Отже, висновки судів є передчасними, а вчинення вказаних процесуальних дій лежить поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судами не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.
Отже, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значеннядля правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 
2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець