У Х В А Л А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
17 березня 2021 року                                                                              
м. Київ
 
справа №755/5001/20
провадження №51-1226ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                  ОСОБА_1 ,
судді:                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_4 ,
 
в с т а н о в и в:        
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року                             ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком один рік шість місяців та покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року стосовно ОСОБА_4 - без зміни. 
Як установлено судами, ОСОБА_4 визнаний винуватим в тому, що 3 лютого                     2020 року приблизно о 13:00 перебував за адресою: м. Київ, вул. І. Миколайчука, 13-А, в автомобілі марки «Тойота Кемрі», державний номерний знак НОМЕР_1 на передньому пасажирському сидінні, де до нього на заднє сидіння присів потерпілий ОСОБА_5 , який мав намір здійснити обмін грошових коштів в сумі 10 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 3 лютого 2020 року, становить приблизно                    252 000 грн. ОСОБА_4 , маючи на меті відкрите викрадення чужого майна, взявши пакет з грошовими коштами, вийшов з вказаного автомобіля та, продовжуючи свій злочинний умисел, тримаючи при собі пакет з грошовими коштами в сумі 10 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 3 лютого 2020 року становить приблизно 252 000 грн, з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріального збитку в розмірі 252 000 грн.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурором викладено вимогу про скасування оскаржуваної ухвали у зв`язку невідповідністю призначеного покарання особі засудженого та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
 
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось те, що при призначенні покарання ОСОБА_4 судом першої інстанції безпідставно враховано обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки засудженим формально визнано вину під тиском беззаперечних доказів; не надано належної оцінки способу вчинення ОСОБА_4 злочину, зокрема готування до його вчинення; безпідставно застосовано положення ст.75 КК України. 
 
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п.2 ч.2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були про встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюються. 
Твердження прокурора в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема безпідставне застосування положень ст.75 КК України та визнання обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття засудженого, є необґрунтованими.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Так, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, відповідно до змісту обвинувального акта під час досудового розслідування слідчий дійшов висновку, що обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_4 не визнавав вину, не сприяв розкриттю злочину, ухилявся від слідства, апеляційний суд не встановив.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції засуджений також визнав вину повністю, підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, критично оцінював свою протиправну поведінку, засуджував свої дії, висловлював готовність понести покарання, у зв`язку з чим суд першої інстанції під час дослідження доказів у справі обмежився допитом обвинуваченого, потерпілого та дослідженням письмових доказів, і вказані обставини у сукупності свідчить  саме про щире каяття обвинуваченого.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений також визнав вину у вчиненні злочину, висловлював жаль з приводу вчиненням ним злочину, повідомив, що працює, збирається одружитися, потерпілому все повернуто.
З огляду на встановлені під час розгляду справи в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого  висновку, що  з урахуванням обставин справи, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, з 10 грудня 2019 року працює на посаді монтажника металопластикових вікон у ФОП « ОСОБА_6 », де характеризується позитивно, а також те, що викрадене майно повернуто потерпілому, враховуючи щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, призначене судом першої інстанції обвинуваченому  покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі, не є занадто м`яким або явно несправедливим та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а рішення суду про можливість виправлення та перевиховання  обвинуваченого  без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом пробації за місцем проживання, та звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,  є мотивованим та не суперечить вимогам статей 75, 76 КК України.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, які аналогічні доводам касаційної скарги та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, Суд вважає, що призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності.
З огляду на викладене, підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Суд не вбачає.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що були б підставами для скасування судового рішення, прокурором у касаційній скарзі не наведено.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК України.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_4 .
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                         ОСОБА_3