Постанова
Іменем України 
21 січня 2021 року
м. Київ
справа № 359/8596/15-к
провадження № 51-2587км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                                              ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12015110100000839, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мостове Андрушівського району Житомирської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 189 КК,
Рух справи, зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року  ОСОБА_7  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених  ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст.189, ч. 1 ст. 162 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 263-1 КК – на строк 5 років, за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 5 років, за ч. 3 ст. 189 КК – на строк 9 років із конфіскацією майна; у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 162 КК – на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо зарахування строку попереднього ув`язнення, процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_7 визнано винуватим у  незаконній переробці вогнепальної зброї; у носінні, зберіганні, вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу; у незаконному проникненні до володіння особи;  а також у вимаганні, поєднаного з насильством, небезпечним для здоров`я особи, за обставин детально наведених у вироку.
Як установив суд, 15 квітня 2015 року у   ОСОБА_7 виник умисел на вчинення вимоги передачі ОСОБА_8 грошових коштів із погрозою насильства над потерпілим, поєднаному з насильством, небезпечним для здоров`я, шляхом здійснення пострілів в останнього з вогнепальної зброї. Для цього ОСОБА_7 16 квітня 2015 року близько 17:00 за місцем свого проживання ( АДРЕСА_2 ) за допомогою пилки укоротив у належній йому мисливській рушниці НОМЕР_1 дуло та виготовив пістолетне руків`я шляхом відпилювання прикладу, чим вчинив незаконну переробку гладкоствольної двоствольної мисливської рушниці ТОЗ-34ЕР № НОМЕР_2 у вогнепальну зброю – обріз.
Надалі з метою виготовлення патронів, споряджених гумовими кулями, ОСОБА_7 придбав у невстановленому магазині в м. Бровари дві гільзи до мисливської рушниці 12 калібру. ОСОБА_7 за місцем свого проживання розібрав наявний у нього 1 набій до мисливської рушниці, відділив пороховий заряд, виготовив з гуми 2 кулі, а також спорядив 2 придбані гільзи до мисливської рушниці вказаним пороховим зарядом та гумовими кулями, виготовивши два набої до обрізу, переробленого з мисливської рушниці НОМЕР_3 . Вказаний обріз, незаконно перероблений ним з мисливської рушниці, ОСОБА_7 зарядив двома виготовленими набоями та переніс без передбаченого законом дозволу з місця проживання до належного йому автомобіля «Ford Taunus» (державний номерний знак НОМЕР_4 ) біля будинку № 15 на вул. Черняховського і поклав у багажник, незаконно зберігаючи зазначену вогнепальну зброю без передбаченого законом дозволу.
17 квітня 2015 року близько 17:00 ОСОБА_7 , взявши за місцем свого проживання в`язану шапку чорного кольору, ножиці для виготовлення маски з прорізами для очей, будівельні рукавиці, дістав з багажника автомобіля «Ford Taunus» вогнепальну зброю – обріз, заряджений двома набоями, та з вищевказаними предметами приїхав громадським транспортом у с. Гнідин Бориспільського району Київської області до місця проживання ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 ).  З метою впевнитись, що ОСОБА_8 перебуває в домоволодінні, ОСОБА_7 відключив подачу електроструму у будинок на електророзподільнику напруги, який знаходиться на електроопорі біля домоволодіння, після чого, перелізши через паркан, незаконно проник у вказане володіння, де перерізав електропроводи ліхтарів штучного освітлення для утруднення його виявлення на території потерпілого.
Цього ж дня, приблизно о 21:20, ОСОБА_8 вийшов з будинку, включив подачу електроструму та повернувся до вхідних дверей свого будинку, де в цей момент до нього підійшов ОСОБА_7 , що перебував у стані алкогольного сп`яніння, та з метою вчинення вимоги передачі чужого майна, поєднаного з насильством, небезпечним для здоров`я ОСОБА_8 , перебуваючи на незначній відстані від нього, здійснив із вищевказаного обрізу, спорядженого набоями з гумовими кулями, два постріли у груди ОСОБА_8 , заподіявши легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Після цього ОСОБА_7 покинув домоволодіння через крики потерпілого про допомогу та на громадському транспорті у дорожній сумці переніс вогнепальну зброю – обріз, яку поклав у багажник належного йому автомобіля «Ford Taunus», який знаходився біля будинку АДРЕСА_4 , продовжуючи зберігати вказану зброю без передбаченого законом дозволу.
22 квітня 2015 року у м. Бровари ОСОБА_7 , продовжуючи свій умисел на вимагання коштів у ОСОБА_8 , зателефонував останньому і пред`явив вимогу про передачі йому коштів у сумі 10 тисяч доларів США з погрозою повторного застосування до нього насильства, небезпечного для здоров`я, а близько о 10:47  відправив смс-повідомлення потерпілому із вимогою передачі йому вказаних коштів із погрозою застосування насильства, небезпечного для здоров`я, до його сина ОСОБА_9 
24 квітня 2015 року близько 18:39 ОСОБА_7 у телефонній розмові з ОСОБА_8 повторно вимагав передати йому кошти у сумі 10 тисяч доларів США з погрозою застосування насильства, небезпечного для здоров`я, до його сина ОСОБА_9 . Вказані погрози ОСОБА_7 потерпілий сприйняв як реальні.
27 квітня 2015 року на підставі письмового дозволу ОСОБА_7 на проведення огляду слідчим СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області проведено огляд місця події – місцевості біля будинку АДРЕСА_4 , де знаходився автомобіль «Ford Taunus», з багажника якого вилучено вогнепальну зброю–обріз, який ОСОБА_7 незаконно переробив з мисливської рушниці НОМЕР_3 , а надалі носив та зберігав його без передбаченого законом дозволу.
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 26 липня 2016 року вирок місцевого суду змінив: у частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК скасував, а провадження в цій частині закрив на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості. Постановлено вважати ОСОБА_7  засудженим за ч. 3 ст. 189 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного майна, за ч. 1 ст. 162 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення більш суворого покарання менш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією майна. У решті вирок залишено без змін.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі – ВССУ) ухвалою від 13 квітня 2017 року скасував згадане рішення апеляційного суду через невідповідність його вимогам статей 370, 419 КПК і призначив новий розгляд у цьому суді. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року замінено ОСОБА_7 невідбуту частину основного покарання у виді позбавлення волі за ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2016 року за ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 162 КК на покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням в дохід держави 20 % від заробітку.
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 14 червня 2017 року вирок Бориспільського міськрайонного суду від 16 березня 2016 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінив, пом`якшив  останньому покарання за ч. 3 ст.189 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією належного йому на праві власності майна, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією належного йому на праві власності майна. У решті вирок залишено без змін.
Верховний Суд постановою від 20 вересня 2018 року згадану ухвалу  апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасував та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю рішення вимогам статей 419, 439 КПК.
Дарницький районний суд м. Києва ухвалою від 2 жовтня 2018 року  звільнив ОСОБА_7 умовно-достроково від відбування покарання у виді виправних робіт на невідбутий строк 5 місяців10 днів.
За наслідками нового розгляду Київський апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2019 року:
 – у порядку ч. 2 ст. 404 КПК вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 змінив, закривши кримінальне провадження в частині визнання його винним і призначення покарання за ч. 1 ст. 162 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки відповідно до ст. 49 КК, а в іншій частині вирок суду залишив без змін; 
– на підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі – Закон № 838-VIII) зарахував  ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 17 березня 2016 року по 20 лютого 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;
– зарахував ОСОБА_7 на підставі п. «в» ч. 1 ст. 72 КК у строк покарання строк заміненої частини основного покарання – виправних робіт на позбавлення волі з розрахунку 3 дні виправних робіт дорівнює одному дню позбавлення волі за період з 21 лютого 2017 року по 2 жовтня 2018 року.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_7  просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати в частині засудження його за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості, а також змінити судові рішення в частині засудження за ч. 3 ст. 189 КК та призначити йому покарання в межах відбутого строку за ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що протокол огляду автомобіля «Ford Taunus», яким суд обґрунтував обвинувальний вирок у частині засудження його за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК, отримано з порушенням  вимог статей 234, 237 КПК, що є підставою, на думку скаржника, для визнання результатів цієї слідчої дії недопустимими доказами. Крім того, зазначає, що призначене йому покарання за ч. 3 ст. 189 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років є несправедливим через суворість, оскільки суд не врахував те, що він визнав вину, щиро розкаявся, вперше притягується до кримінальної відповідальності,  має на утриманні жінку та неповнолітніх дітей, працює. Як на істотне порушення вимог КПК посилається на те, що апеляційний суд не дав належної оцінки його доводам у скарзі щодо наявності нескасованої ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року про заміну невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі за ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2016 року за ч. 3 ст.189, ст. 162 КК на покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням у дохід держави 20 % від заробітку.
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити на підставах, указаних у ній.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції  (далі – Суд) переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК, правильність кваліфікація його дій за вказаною статтею, у касаційній скарзі засудженого не оскаржується, тому Суд не перевіряє законності та обґрунтованості  судових рішень у цій частині. Не оспорюється засудженим і рішення апеляційного суду  щодо закриття  провадження в частині засудження  останнього за  ч. 1 ст. 162 КК через  звільнення його від кримінальної відповідальності відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.  
Отже, предметом розгляду у цій справі є питання доведеності винуватості ОСОБА_7 та законності його засудження за незаконну переробку вогнепальної зброї та за носіння, зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу (ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК).
За ч. 1 ст. 433 КПК Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм права, правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. З урахуванням наведеного, а також положень ч. 1 ст. 438 КПК Суд позбавлений процесуальної можливості скасувати чи змінити вирок через неповноту апеляційного розгляду, невідповідність  висновків  фактичним  обставинам справи, а при здійсненні касаційного провадження виходить з обставин, установлених у цьому рішенні.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений посилається на неповноту судового розгляду і просить дати іншу оцінку доказам у справі, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як згідно зі статтями 433, 438 КПК перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду не віднесено. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який у межах, встановлених ст. 404 КПК, в порядку, визначеному ст. 405 КПК,перевірив повноту судового розгляду і правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції й оцінки доказів.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження у порядку касаційної процедури встановлено, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_7  у незаконній переробці вогнепальної зброї, носінні та зберіганні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволуґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду, а також оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК. 
Зокрема, такі висновки у своєму рішенні місцевий суд обґрунтував:
– показаннями самого ОСОБА_7 , який визнав вину за ч. 1 ст. 263-1 КК, не заперечував обставин, за яких він здійснив переробку гладкоствольної  мисливської рушниці ТОЗ-4ЕР у вогнепальну зброю (обріз), а за ч. 1 ст. 263 КК вину не визнав; потерпілого ОСОБА_8 , який у деталях розповів про обставини, за яких засуджений, незаконно проникнувши до його домоволодіння, здійснив 2 постріли гумовими кулями в груди й ліву руку; свідка ОСОБА_9 (сина ОСОБА_8 ), який зі слів матері та батька дізнався про обставини події 17 квітня 2015 року;  свідка ОСОБА_10 (дружини   ОСОБА_7 ), яка пояснила, що її чоловік сам повідомив працівникам поліції, що рушниця в його автомобілі;  свідка ОСОБА_11 , який показав, що був залучений як понятий  при проведенні обшуку у квартирі ОСОБА_7 ;
– фактичними даними, які містяться у протоколах:  огляду місця події від 17 квітня 2015 року,  огляду місця події –  огляду автомобіля «Ford Taunus» від 27 квітня 2015 року,  обшуку від 27 квітня 2015 року (за адресою: АДРЕСА_2 ), пред`явлення особи для впізнання  від 27 квітня 2015 року, пред`явлення  речей для впізнання  від 27 квітня 2015 року, проведення слідчого експерименту  від 28 квітня 2015 року (за участю засудженогоОСОБА_7 ); у висновках судово балістичних експертиз № 3-01/626 від 8 травня 2015 року, № 2-01/106 від 26 травня 2015 року,  судово-медичної експертизи № 69 від 20 травня 2015 року; іншими доказами, зміст яких докладно відображено у вироку.
Отже, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що їх сукупність у логічному взаємозв`язку доводить винуватість  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Всупереч посиланням скаржника, докази, на яких ґрунтується обвинувачення, були отримані в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їхнього отримання. Переконливих аргументів, чому саме досліджені докази є недостатніми для доведення винуватості  ОСОБА_7 в незаконній переробці вогнепальної зброї, її носінні та зберігання без передбаченого законом дозволу, а також доводів, які би свідчили про істотне порушення судом приписів ст. 94 цього Кодексу, у касаційній скарзі засуджений не навів. Незгода засудженого з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Упродовж розгляду справи згаданий суд виконав  вимоги ст. 91 КПК  і відповідно до встановлених фактичних обставин правильно кваліфікував вчинені засудженим діяння проти громадської безпеки  за ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі про проведення з порушенням вимог КПК огляду автомобіля «Ford Taunus» (у ході якого було вилучено зброю), що є підставою для визнання результатів цієї слідчої дії недопустимими доказами, то вони не заслуговують на увагу.
Відповідно до частини 1 статті 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Тобто, законодавцем окрім можливості проникнення до іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що огляд місця події від 27 квітня 2015 року, а саме огляд автомобіля «Ford Taunus», був проведений з дотриманням вимог статей 104, 105, 106, 223, 234, 237 КПК, уповноваженою на це особою, у присутності двох понятих, за участю експерта ОСОБА_12 , у тому числі ОСОБА_7 , який дав свою добровільну згоду на проведення цієї слідчої дії (т. 1, а. к. п. 188). 
Крім того, наданий та досліджений у судовому засіданні протокол огляду місця події від 27 квітня 2015 року підписаний засудженим і не містить жодних зауважень та заперечень щодо порядку, процедури та правильності відображених у ньому даних.
Підстав сумніватись у законності проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії, а також вважати зазначений протокол огляду  місця події від 27 квітня 2015 року недопустимим доказом, у  Суду немає.
З огляду на те, що огляд автомобіля здійснено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, докази, отримані під час здійснення указаної слідчої дії, є належними та допустимими.
В аспекті наведеного доводи в касаційній скарзі про відсутність у справі достатніх належних і допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. 
Під час апеляційного перегляду вироку суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг, зокрема сторони захисту та засудженого, доводи останнього у якій є аналогічними тим, що зазначені у його касаційній скарзі, у частині незаконності засудження за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК та необхідності пом`якшення покарання за ч. 3 ст. 189 КК, визнав висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень обґрунтованим. При цьому апеляційний суд дав вичерпні відповіді на усі доводи апеляційних скарг сторони захисту  та навів у своїй ухвалі докладні мотиви і підстави, якими він керувався, приймаючи рішення про відхилення цих доводів.
Зокрема, спростовуючи аргументи сторони захисту про порушення порядку  проведення огляду автомобіля «Ford Taunus» (державний номерний знак НОМЕР_4 ), апеляційний суд  у своєму рішенні зазначив, що перед проведенням огляду транспортного засобу  27 квітня 2015 року ОСОБА_7 надав свою добровільну згоду. Наведені обставини не ставлять під сумнів добровільність такої згоди, оскільки були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність  ОСОБА_7 висловлювати  свою справжню думку.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що суд розглянув й інші доводи  захисників та засудженого про недопустимість протоколу обшуку від 27 квітня 2015 року (квартири АДРЕСА_5 ),  протоколу огляду  місця події від 18 квітня 2015 року, а також про порушення права засудженого на захист, і вмотивовано з наведенням аргументів, що ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, визнав ці доводи неспроможними. 
Також, перевіряючи твердження сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, апеляційний суд відповідно до встановлених судом фактичних обставин та досліджених доказів, правильно встановив, що ОСОБА_7 ставиться в провину не зберігання без дозволу гладкоствольної зброї ТОЗ-34 НОМЕР_5 , а її обрізу, який перероблений саморобним способом шляхом укорочення стволів та виготовлення пістолетного руків`я. З такими висновками  погоджується і Верховний Суд.
У касаційній скарзі засуджений вказує про суворість призначеного йому покарання за ч. 3 ст. 189 КК та необхідність призначення йому покарання в межах відбутого строку за ухвалою Шевченківського  районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року.
Однак вказані доводи Суд вважає необґрунтованими. 
Так, за змістом ухвали, переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг сторін захисту та обвинувачення про порушення вимог ст. 65 КК, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання місцевий суд правильно урахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, зокрема – за  ч. 3 ст. 189 КК злочин відповідно до ст. 12 КК є тяжким, а також дані про особу засудженого, який раніше не судимий, має сім`ю, позитивні характеристику, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставин, що його обтяжують (вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння), а також зважив на завдані злочином наслідки у вигляді заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.
Врахувавши вказані обставини, апеляційний суд погодився з призначеним засудженому місцевим судом видом та розміром покарання у межах санкцій ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 189 КК вказаного Кодексу, і з визначенням на підставі ч. 1 ст. 70  вказаного Кодексу (за сукупністю злочинів)  йому остаточного заходу примусу шляхом поглинення  менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 9 років. 
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, покарання відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні  судових рішень у цьому провадженні. 
Наведені  ОСОБА_7 у касаційній скарзі доводи про те, що він свою вину за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 189 КК визнав, щиро розкаюється, має на утриманні неповнолітніх дітей,  працює, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який у своєму рішенні дав на них умотивовані відповіді, вказавши, що всі обставини, на які посилається засуджений, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання. При цьому, відхиляючи доводи сторони захисту, апеляційний суд зважив на те, що ОСОБА_7 вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 189 КК не визнав, а тому цей суд не знайшов підстав для наявності у нього щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочину. 
Підстав ставити під сумнів правильність цих висновків, як і підстав ставити під сумнів законність дотримання судами першої та апеляційної інстанції вимог           ст. 65 КК при вирішенні питання про призначення покарання  ОСОБА_7 , Суд не вбачає.
Разом з тим, під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції  правильно  вирішив з урахуванням вимог ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 № 838-VIII питання про зарахування засудженому у строк покарання терміну його попереднього ув`язнення з  17 березня 2016 року (після дати ухвалення вироку) по 20 лютого 2017 року (дата постановлення ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року, якою замінено ОСОБА_7 невідбуту частину основного покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням в дохід держави 20 % від заробітку). А надалі, згаданий суд, дотримуючись вимог п. «в»  ч.  1 ст. 72  КК, зарахував ОСОБА_7 у строк покарання строк заміненої частини основного покарання – виправних робіт на позбавлення волі з розрахунку 3 дні виправних робіт дорівнює одному дню позбавлення волі за період з 21 лютого 2017 року по 2 жовтня 2018 року (дата постановлення ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 2 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково від відбування покарання у виді виправних робіт на невідбутий строк 5 місяців 10 днів).
За наведених обставин Суд не знаходить підстав вважати висновки та мотиви апеляційного суду щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 5 ст. 72, п. «в»  ч.  1 ст. 72  КК, наведені в ухвалі, сумнівними.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави та положення закону, якими керувалися ці суди при постановленні своїх рішень.
Отже, Суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування й зміни оскаржених вироку та ухвали, як про це йдеться в касаційній скарзі, при перевірці кримінального провадження в порядку касаційної  процедури не встановлено.
Тому подану засудженим касаційну скаргу слід залишити без задоволення.         
Керуючись статтями  433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                              ОСОБА_3