Дата документу 01.02.2021 Справа № 335/3573/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 335/3573/20                                                            Головуючий у 1 інстанції Гашук К.В.
Провадження №22ц/807/371/21                                      Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 лютого 2021 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
Крилової О.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізького державного медичного університету на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року по справі за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням),-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням).
В обґрунтуваннясвоїх вимог зазначали, що 01 вересня 2010 року ОСОБА_1 було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. З відповідачем було укладено Типову угоду від «01» вересня 2010 року про підготовку фахівця з вищою освітою.
Згідно укладеної угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання.
У 2016 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію «лікар» (диплом спеціаліста НОМЕР_1 ).
Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно повідомлення до Списку працевлаштування персонально кожного випускника (рік закінчення 2016), однак, закінчивши навчання в інтернатурі до міста роботи за направленням - Територіальне медичне об’ єднання Михайлівського району у якості лікаря не приступив (лист вих. №250 від 03.04.2019).
Отже, необхідний термін роботи відповідач не відпрацював, що відповідно до п. 21 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.2017 року №367, зареєстрованого у МЮУ 15 квітня 1998 №246/2686, одночасно свідчить про відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.
Пунктом 21 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» передбачено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Згідно розрахунку витрати державного бюджету з підготовки відповідача за державним замовленням, у зв`язку з його не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі складаються з 69165 грн. фактичних витрат на навчання, 65519,25 грн. стипендії, що у сумі складає 134684,25 грн. 
На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету 134684,25 грн. витрат державного бюджету з його підготовки за державним замовленням у сумі, та судові витрати. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
Суд першої інстанції дійшовши висновку про наявність в діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, відмовив у задоволенні стягнення з ОСОБА_1 витрат на навчання у розмірі 65519,25 грн., оскільки Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, встановленим ст. 257 ЦП України. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 69165 грн. стипендії, суд першої інстанції виходив з того, що отримана студентом стипендія не входить до структури витрат, передбачених пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Крім того, судом було встановлено, що до загального розміру отриманої стипендії позивачем були враховані премії які були отримані відповідачем за особисті досягнення, що також не можуть бути стягнені з відповідача. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізький державний медичний університет подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість та ухвалення рішення внаслідок неповного з`ясування обставин, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що суд дійшов вірного висновку, що дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Проте, Запорізький державний медичний університет вважає помилковими висновки про те, що стипендія не є витратами, пов`язаними з навчанням за державним замовленням, оскільки підстави призначення стипендії у вищих навчальних закладах встановлені у Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882, який поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах і наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету.
Крім того, скаржник не погоджується із застосуванням судом першої інстанції до спірних правовідносин строку позовної давності. Так, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно листа ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району №250 від 03 квітня 2019 року, ОСОБА_1 у 2018 році після закінчення інтернатури не з`явився до ТМО Михайлівського району для працевлаштування. Отже, лише після отримання листа позивач довідався про те, що ОСОБА_1 порушив умови угоди, не з`явився до міста роботи після закінчення інтернатури та не відпрацював 3 роки. Так, з направлення на роботу №20 вбачається, що відповідач повинен був прибути до ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району для роботи на посаді «Лікаря-офтальмолога» 01 серпня 2016 року. Разом з тим, в зв`язку з відсутністю у ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району лікарів категорії, яка надає право навчати лікаря-інтерна, відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації №245-0 від 11 липня 2016 року, випускника 2016 року Запорізького державного медичного університету ОСОБА_1 зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Офтальмологія» до КЗ Міська клінічна лікарня №3 м. Запоріжжя з 01 серпня 2016 по 31 липня 2018 року - на час проходження інтернатури, до проходження якої ОСОБА_1 своєчасно приступив та успішно закінчив. Після проходження інтернатури та отримання сертифіката лікаря, відповідач був звільнений з КУ «Міська клінічна лікарня №3» 31 липня 2018 року у зв`язку з закінченням інтернатури, після чого був зобов`язаний прибути за містом направлення - ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району та відпрацювати три роки. Тому, висновки суду, відповідно яких відповідач був зобов`язаний прибути до ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району на роботу на посаді «Лікаря-офтальмолога» 01 серпня 2016 року, без повної вищої медичної освіти та сертифіката лікаря, та в зв`язку з чим, на переконання суду, саме з 01 серпня 2016 року, розпочався перебіг строку позовної давності за позовними вимогами у даній справі, не відповідають обставинам справи, свідчать про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04 грудня 2020 року (т. 2 а.с. 77-78) в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу Запорізького державного медичного університету.
Скориставшись своїм правом ОСОБА_1 направив відзив на зазначену апеляційну скаргу. Зазначає, що вимоги позивача в частині стягнення з нього стипендії є безпідставними, оскільки обов`язок такого відшкодування не передбачений ні договірними відносинами між сторонами, ні законодавством. Крім того, частина виплат, отриманих ОСОБА_1 була сплачена позивачем за власною ініціативою. Також зазначає, що премією за громадську позицію і активну участь в житті навчального закладу нагороджувалися не тільки студенти, які навчались за державним замовленням, а й студенти, які навчались на платній основі. ОСОБА_1 погоджується із висновком суду, що строк позовної давності для позивача сплинув 01 серпня 2018 року, оскільки доказів на підтвердження того, що після проходження інтернатури відповідачу було надано інше направлення на роботу із зазначенням іншої дати прибуття, аніж 01 серпня 2016 року, в матеріалах справи не міститься. ОСОБА_1 також зазначає, що хоч він і вважає рішення суду першої інстанції правильним по суті, але не погоджується із позицією суду щодо обґрунтованості розрахунку витрат на навчання, оскільки позивачем не надано належних доказів на обґрунтування збитку «вартість навчання», а розрахунок вартості навчання не відповідає чинному законодавству. Просить залишити рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року без змін, а скаргу - без задоволення. 
Так, приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вищенаведені вимоги процесуального законодавства, колегією суддів не приймаються доводи ОСОБА_1 про недоведеність позовних вимог в частині стягнення витрат на навчання, викладені у відзиві, оскільки останній з апеляційною скаргою з вимогами про зміну правових підстав для відмови у позові не звертався, що свідчить про його погодження з рішенням суду. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Судом з матеріалів справи встановлено, та визнається учасниками справи, що 01 вересня 2010 року ОСОБА_1 зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. Між навчальним закладом та відповідачем було укладено Угоду № б/н від «01» вересня 2010 року про підготовку фахівця з вищою освітою (т. 1 а.с. 6).
Згідно укладеної Угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни, вартість навчання в установленому порядку.
У 2016 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію «лікар», що підтверджується дипломом спеціаліста НОМЕР_1 від 30 червня 2016 року (т. 1 а.с. 7).
Так, у направленні на роботу № 20, ОСОБА_1 , який закінчив Запорізький державний медичний університет у червні 2016 року за спеціальністю 7.11.0101 - лікувальна справа, направляється в розпорядження Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівський район, ТМО Михайлівського району, для роботи на посаді лікар-офтальмолог з місячним окладом згідно штатного розпису. Датою прибуття ОСОБА_1 до ТМО Михайлівського району визначена 01 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 35).

Відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації №245-О від 11 липня 2016 року, випускника 2016 року Запорізького державного медичного університету ОСОБА_1 зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Офтальмологія» до КЗ Міська клінічна лікарня №3 м.Запоріжжя з 01 серпня 2016 року по 31 липня 2018 року. Після закінчення інтернатури перевести ОСОБА_1 на посаду лікаря-офтальмолога ТМО Михайлівського району (а.с. 62).
З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що 01 серпня 2016 року відповідача було прийнято до КЗ «Міська клінічна лікарня №3» на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «офтальмологія» відділення мікрохірургії. 31 липня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади у зв`язку із закінченням інтернатури (т. 21 а.с. 53-55).
Згідно відповіді ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району №250 від 03 квітня 2019 року на лист Запорізького державного медичного університету, випускник 2016 року Запорізького державного медичного університету ОСОБА_1 лікар-офтальмолог після закінчення інтернатури не з`явився до ТМО Михайлівського району в 2018 році для працевлаштування.
Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2010 року по 30 червня 2016 року вартість навчання становить 69165 грн. (т. 1 а.с. 20).
Згідно з довідкою про доходи від 03 квітня 2020 року, за період навчання в університеті з вересня 2010 року по червень 2016 року ОСОБА_1 було нараховано дохід у розмірі 65519,25 грн., в тому числі стипендія та індексація у розмірі 58657,53 грн. (т. 1 а.с. 19).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Судом установлено, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Запорізького державного медичного університету, за місцем направлення на роботу до ТМО Михайлівського району не прибув.
Таким чином, ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року у частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.
Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.
Отже, зазначеними вище нормативно-правовими актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Разом з тим, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (т. 1 а.с. 28). 
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.
За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, дослідивши обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 65519,25 грн., оскільки забезпечення стипендією відбувається внаслідок наявності в особи певних особистих «якостей», а за матеріалами справи встановлено, що відповідачу здійснювалося нарахування премій за особисті досягнення (т. 1 а.с. 82-147), що відповідно до позиції Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справа № 545/499/17, провадження № 61-1268св18 свідчить про безпідставність таких вимог в частині стягнення з відповідача цих нарахувань. 
Також вірним є висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності, встановленого законом. 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Тлумачення статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, перебіг позовної давності в цьому конкретному випадку за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету почався у серпні 2016 року, з часу коли відповідач ОСОБА_1 не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк.
Так, підставою для звернення з цим позовом є угода укладена між ОСОБА_1 та Запорізьким державним медичним Університетом про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року.
За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов`язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати не менше трьох років в державному секторі народного господарства, а у разі відмови їхати за направленням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.
Тобто, початок обов`язку відшкодувати вартість виникає відразу після відмови студента відпрацювати.
Колегія суддів також звертає увагу на висновок, зазначений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц про те, що у разі якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3 та 4 статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem (слова договору повинні застосовуватися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.
У постанові від 15 квітня 2020 року справа № 335/2734/17, провадження № 61-21075св19, Верховний Суд також зазначив, що перебіг позовної давності за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету почався з часу, коли відповідач не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк.
У направленні на роботу № 20, яке було видано ОСОБА_1 чітко визначено дату прибуття до ТМО Михайлівського району - 01 серпня 2016 року. Тобто перебіг позовної давності в цьому випадку почався 02 серпня 2016 року, а враховуючи подання позову у квітні 2020 року (т. 1 а.с. 14), Запорізьким державним медичним університетом пропущено трирічний строк на право звернення до суду з позовом. 
При цьому, доводи апеляційної скарги щодо обов`язку ОСОБА_1 прибути на роботу до ТМО Михайлівського району та відпрацювати три роки після закінчення інтернатури, не приймаються колегією суддів, оскільки в матеріалах справи відсутні докази узгодження такої умови. Направлення на роботу із зазначенням іншої дати прибуття в матеріалах справи не міститься. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу Запорізького державного медичного університету - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 01 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: