Постанова    
Іменем України
 
27 січня 2021 року              
м. Київ
 
справа № 317/2742/18
провадження № 61-11304св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач)., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради, подану представником Басанським Сергієм Володимировичем, на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року в складі судді Громової І. Б. та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 травня 2019 року в складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О.З.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення компенсації в зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що її наказом від 21 березня 2017 року № 13К призначено на посаду головного бухгалтера КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради з 22 березня 2017 року, де працювала до звільнення. Оскільки на підприємстві постійно затримувалась виплата заробітної плати більш ніж понад два місяці та у зв`язку з зневажливим ставленням до працівників з боку нового керівництва підприємства, вона прийняла рішення про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та умов колективного договору з 04 липня 2018 року. У зв`язку з неодноразовими відмовами керівництва прийняти заяву про звільнення, по закінченню робочого дня 
02 липня 2018 року зазначену заяву на адресу підприємства вона направила засобом поштового зв`язку. Її заява підприємством отримана лише через десять днів - 12 липня 2018 року. З 03 по 04 липня 2018 року вона працювала повні робочі дні та просила керівництво надати їй розрахунок виплат та підготувати документи на звільнення, але їй було відмовлено. 21 липня 2018 року вона отримала повідомлення, що їй необхідно з`явитись на підприємство для отримання трудової книжки. 24 липня 2018 року відділом кадрів їй надано для ознайомлення наказ № 71К від 16 липня 2018 року, з якого дізналась, що її було звільнено з 16 липня 2018 року за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України. У наказі про звільнення позивач особисто написала, що ознайомлена з ним 24 липня 2018 року і з наказом не погоджується, оскільки жодної заяви про звільнення за власним бажанням з 16 липня 2018 року не писала. На прохання видати копію наказу про звільнення начальником відділу кадрів їй було відмовлено. Того ж дня вона отримала трудову книжку, про що зробила відповідний запис в «Журналі обліку трудових книжок». У відділі кадрів вона дізналась, що в табелі робочого часу в період з 05 по 06 липня 2018 року їй ставили прогули. 
Вважає, що згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України має право на отримання вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України. 
Також діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, оскільки 
у порушення чинного законодавства України заяву про звільнення в неї не приймали, залякували її знищенням трудової книжки у разі відмови змінити підстави звільнення, незаконно не звільняли з дати зазначеної у заяві на звільнення, роботодавець незаконно самовільно визначив дату звільнення без будь-яких на те правових підстав. 
З урахування зазначеного, просила:
- зобов`язати КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради змінити в її трудовій книжці формулювання причини звільнення з роботи з частини першої статті 38 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України на підставі заяви про звільнення від 02 липня 2018 року з 04 липня 2018 року;
- стягнути з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на її користь передбачену статтею 44 КЗпП України вихідну допомогу в сумі 43 493,61 грн;
- стягнути з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки по день ухвалення судового рішення;
- стягнути з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на її користь моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 
2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 10 травня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради змінити в трудовій книжці ОСОБА_1 формулювання причини звільнення з роботи з частини першої статті 38 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП на підставі заяви про звільнення від 02 липня 2018 року з 04 липня 2018 року.
Стягнено з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 43 493,61 грн. 
Стягнено з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05 липня 2018 року по 12 лютого 2019 року у сумі 
108 707,21 грн.
Стягнено з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. 
В іншій частині позову - відмовлено.
Суди керувалися тим, що оскільки відповідачем було допущено порушення законодавства про працю та умов колективного договору, ОСОБА_1 мала підстави просити роботодавця звільнити її відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України. З урахуванням зазначеного, у наказі про звільнення та 
у трудовій книжці мала бути зазначена інша підстава. 
Тому позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. 
Враховуючи, що остаточний розрахунок з працівником не проведений в день звільнення, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суди зробили висновок, що заявлені позивачем вимоги не доведені належними та допустимими доказами.
Аргументи учасників справи
У червні 2019 року КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просило оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом встановлено що, розмір несплаченої позивачу суми становить 43 493,61 грн, тобто середній заробіток, позивача складає 14 497,87 грн, а сума яка підлягає стягненню за несвоєчасний розрахунок 108 707,21 грн, що в вісім разів перевищує розмір середньомісячної заробітної плати позивача і така істотна різниця утворилася в тому числі 
й внаслідок того, що розгляд справи тривав майже сім місяців з липня 2018 року по лютий 2019 року. 
КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради є комунальним підприємством, що безперебійно здійснює водопостачання та водовідведення 42 населеним пунктам Запорізької області. Більшість споживачів води - комунальні підприємства, сільськогосподарські виробники та населення. Інших джерел надходження коштів окрім плати за надані послуги з водопостачання та водовідведення підприємство не має. З 2014 по жовтень 2017 року рахунки підприємства були арештовані, відповідно, КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради не мав змоги та законних підстав користуватися коштами, які знаходились на таких рахунках та відкривати нові, що заборонено відповідно до норм Кримінального кодексу України. Скаржник намагався будь якими шляхами сплачувати працівникам заробітну плату, а саме - через КТС (комісія з трудових спорів), що було досить тривалою процедурою та через власника підприємства шляхом виділення коштів на сесії Запорізької обласної ради для погашення заборгованості по заробітній платі. Зусиллями усіх працівників 
КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради у жовтні 2017 року знятий арешт 
з рахунків підприємства. В першу чергу підприємство погасило заборгованість по заробітній платі працівникам та у подальшому намагалося вчасно сплачувати заробітну плату використавши усі кошти, що знаходились на рахунках. Оскільки коштів на рахунках було недостатньо для наступної виплати заробітної плати працівники підприємства вирішили звільнитися за частиною третьою статті 38 КЗпП України (за власним бажанням, у зв`язку із невиконанням власника законодавство про працю) та відповідно до статті 44 КЗпП України вимагали виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, аргументуючи це тим, що підприємство затримав виплату заробітної плати на 
1-2 дні. Саме тому на сьогоднішній день скаржник вимушений виплачувати кошти звільненим працівникам, які шляхом зловживання своїм правом стягують з нього додаткові кошти у вигляді вихідної допомоги, замість того щоб сплачувати заробітну плату працівникам, які сумлінно працюють на підприємстві на благо населення Запорізької області.
Також причиною звільнення позивача був конфлікт з керівництвом підприємства, у зв`язку з систематичним невиконанням позивачем своїх функціональних обов`язків. Позивач скористалась скрутним фінансовим станом на підприємстві і подала заяву про звільнення саме на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. 
Крім того, до вихідної допомоги, як до разової виплати, компенсація за несвоєчасний розрахунок не може бути застосовано, а тому позовні вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими. 
Зміст касаційної скарги КП «Облводоканал» свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до 
КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради про зобов`язання змінити формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги в сумі 43 493,61 грн., стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05 липня 2018 року по 12 лютого 2019 року у сумі 108 707,21 грн., тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.
У серпні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність вимог скарги.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що наказом № 13К від 21 березня 2017 року ОСОБА_1 прийнята на роботу з 22 березня 2017 року на посаду головного бухгалтера 
КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради. Відповідний запис за № 34 міститься у трудовій книжці позивача.
02 липня 2018 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направила на адресу КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради заяву від 02 липня 
2018 року у якій просила звільнити її з посади головного бухгалтера з 04 липня 2018 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору зі сплатою їй тримісячного середнього заробітку згідно статті 44 КЗпП України. За змістом даної заяви необхідність її подання засобами поштового зв`язку була обумовлена тим, що роботодавцем відмовлено 
у прийнятті та реєстрації у неї заяви про звільнення 02 липня 2018 року.
Зазначена заява отримана КП «Облводоканал» 12 липня 2018 року.
Заява ОСОБА_1 від 02 липня 2018 року за вхідним номером 941 зареєстровано 03 липня 2018 року, на якій міститься резолюція керівника від 
03 липня 2018 року звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням з 16 липня 2018 року з відпрацюванням протягом двох тижнів та передачею справ за актом у зв`язку з не встановленням факту порушення. 
Наказом від 16 липня 2018 року № 71К ОСОБА_1 звільнена з роботи на посаді головного бухгалтера КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради за власним бажанням на підставі пункту першого статті 38 КЗпП України.
Згідно з відомостями табеля обліку робочого часу з 05 до 13 липня 2018 року 
у ОСОБА_1 стоять прогули.
Згідно з наказом № 71К ОСОБА_3 ознайомлена з ним 24 липня 2018 року та висловила свої заперечення шляхом вчинення відповідного запису, де зазначила, що не згодна з наказом, оскільки стаття вказана не як у її заяві - частина третя статті 38 КЗпП України.
Відповідно до пункту 3.11 розділу 3 колективного договору КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на період 2017-2018 роки, зареєстрованого за № 6 від 11 січня 2017 року Управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району, роботодавцю слід здійснювати виплату заробітної плати в першочерговому порядку та не допускати її заборгованості, виплачувати заробітну плату з використанням пластикових карток. Виплата заробітної плати здійснюється в строки відповідно до вимог чинного законодавства в робочі дні двічі на місяць: заробітна плата за першу половину місяця до 22 числа, остаточний розрахунок до 7 числа наступного місяця.
Згідно з довідкою КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради № 14/5 від 
02 липня 2018 року заборгованість по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 станом на 02 липня 2018 р. складала: за травень 2018 року - 6 764,64 грн, за червень 2018 року - 11 212,75 грн.
Актом № ЗП 1430/561/АВ від 27 липня 2018 року уповноваженою особою Головного управління Держпраці у Запорізькій області на КП «Облводоканал» виявлено порушення, яке полягає у тому, що ОСОБА_1 була звільнена згідно наказу № 71К від 16 липня 2018 року за власним бажанням за відсутності письмового попередження власника або уповноваженого ним органу про бажання розірвання трудового договору саме з цих підстав. 
Листом № 07/939 від 27 липня 2018 року КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради повідомило начальника управління з питань праці Запорізької міської ради по Вознесенівському району про те, що станом на 27 липня 
2018 року заборгованість із виплати заробітної плати за травень 2018 року 
у сумі 240 900,41 грн погашена повністю, а заборгованість за червень 2018 року частково в сумі 189 766,29 грн.
Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право 
у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 викладений правовий висновок, що «за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений 
з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.
… істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені». 
Отже, для розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, 
а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/20243/16-ц (провадження № 61-36489св18) зазначено, що «за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який 
у зв`язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну норму закону».
Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18), від 
22 квітня 2020 року в справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) вказано, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору».
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - 
у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
У статті 115 КЗпП Українивизначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час 
з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
За встановлених у цій справі обстави суди зробили обґрунтований висновок про доведеність порушення відносно позивача законодавства про працю, і, як наслідок, наявність підстав для задоволення позовних вимог про зміну формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги. Наведені 
у касаційній скарзі доводи в цій частині зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень при перегляді справи судом касаційної інстанції. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться 
в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі 
№ 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно 
з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах 
з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За таких обставин колегія судів відхиляє доводи касаційної скарги, що до вихідної допомоги компенсація за несвоєчасний розрахунок не може бути застосовано. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначено, що: «закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка 
є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника 
і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, 
а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі 
№ 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства 
є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, 
з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».
У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 зроблено висновок, що «відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку».
Суди не врахували, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має були пропорційним розміру недоплаченої суми; не надали оцінки іншим критеріям визначення розміру компенсації та відповідних доводів відповідача, зокрема, 
з чим було пов`язане прострочення виплати такої заборгованості та його тривалість, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах тощо.
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про стягнення 
з відповідача на користь позивача повного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення 
в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення 
в зазначеній частині скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій оскарженій частині судові рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради задовольнити частково.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 
2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 травня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.
Передати справу № 317/2742/18 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 
2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 травня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про зобов`язання змінити формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги залишити без змін.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 10 травня 2019 року в скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             В. І. Крат
 
Судді:                                                                                        Н. О. Антоненко 
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков
 
М. Ю. Тітов