ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/309/20  Номер провадження 22-ц/814/204/21	Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В.А.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.
за участю секретаря Ткаченко Т.І.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2020 року, ухвалене суддею Бондарь В.А., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Лохвицької РДА Полтавської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -
В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Лохвицької РДА Полтавської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що між ним та відповідачкою 23.01.2014 року укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На даний час діти фактично проживають разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 . 
Вказував, що шлюбні відносини з відповідачкою припинені, подальше спільне проживання та збереження сім`ї є неможливим, у зв`язку з чим просив суд розірвати шлюб, укладений між сторонами 23.01.2014 року.
Крім того, в лютому 2020 року відповідач без згоди та дозволу позивача забрала дітей та змінила місце проживання, переїхавши жити до с. Нижня Будаківка, Лохвицького району Полтавської області. При цьому ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми. 
Позивач вважає, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, має постійне місце роботи, кращі житлово-побутові умови. 
У зв`язку з наведеним просив суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком - позивачем по справі ОСОБА_1 .
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Лохвицької РДА Полтавської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей задоволено частково.
Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 22 січня 2014 року Пісківською сільською радою Лохвицького району Полтавської області, актовий запис № 01.
        Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_2 ».
       В частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , сплачений судовий збір у сумі 420 грн. 40 коп.
З рішенням місцевого суду не погодився позивач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохає скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце проживання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 . В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги згідно висновку органу опіки та піклування Лохвицької РДА щодо визначення місця проживання дітей №01-28/1740 від 26.06.2020 року визначено за доцільне визначити місце проживання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком.
Вказує, що місцевим судом неправильно та неповно досліджені надані позивачем докази, а висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не відповідають дійсним обставинам справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Бондаренко О.В. прохає відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке вважає законним і обґрунтованим.
Зауважує, що позивачем жодним чином не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, які могли б стати підставою визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком. При цьому, вважає висновок органу опіки та піклування Лохвицької РДА необґрунтованим. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки позивачем оскаржується рішення місцевого суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, рішення місцевого суду переглядається лише в цій частині.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 22 січня 2014 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Пісківською сільською радою Лохвицького району Полтавської області, серія НОМЕР_1 від 22.01.2014, актовий запис № 01 ( а.с. 4).
       Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.5-7).
       Встановлено, що сторони припинили шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства, проживають окремо, мають окремий бюджет, поновлення сімейних стосунків є неможливим.
       Згідно висновку органу опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації про визначення місця проживання дітей № 01-28/1740 від 26.06.2020 року, встановлено, що 18.05.2020 року службою у справах дітей спільно з районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді обстежено умови проживання дітей. На час перевірки мати ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживала за адресою: АДРЕСА_1 . В будинку є необхідні меблі, побутова техніка. Батько, ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживав зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_2 . У квартирі є необхідні меблі, побутова техніка. 
Вказаним висновком органу опіки і піклування визначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, не вживають спиртні напої та наркотичні засоби, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, мають умови та можливості для виховання дітей, позитивні людські якості, наміри виховувати дітей в доброті та в дусі поваги і любові. 
18.05.2020 під час обстеження умов проживання, дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було задано питання з ким би вони хотіли проживати. Діти висловили бажання проживати з матір`ю та з батьком. 25.06.2020 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_3 висловила також бажання жити з матір`ю та з батьком.
Разом з цим, орган опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації вважає доцільним визначити місце проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с.54-55).        
Вирішуючи спір місцевим судом взято до уваги висновок органу опіки і піклування Лохвицької райдержадміністрації №01-28/1740 від 26.06.2020 року, проте, встановивши, що діти висловлюють свою прихильність до обох батьків, врахувавши вік малолітніх дітей, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах         дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 525/282/17.
Встановивши наявність однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання дітей, врахувавши висновок органу опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про визначення місця проживання малолітіх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Колегія суддів вважає, що визначаючи місце проживання дітей з матір`ю, взявши до уваги малолітній вік дітей, враховуючи, що діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращими інтересами дітей.
       Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ґрунтується на припущеннях є безпідставними та суперечать встановленим обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.
       Посилання апелянта на незаконність рішення суду першої інстанції, оскільки воно суперечить висновку органу опіки і піклування колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначений висновок носить рекомендаційний характер, та на підставі норм ст. 19 СК України, суд може не погодитись з таким висновком, якщо він суперечить інтересам дитини.
       В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачем надано пояснення про те, що відповідач не може забезпечити належні побутові умови для проживання дітей, оскільки в будинку, де вона проживає, відсутнє газопостачання. Колегія суддів не бере зазначені доводи до уваги, оскільки з пояснень наданих відповідачкою, та які не заперечувались позивачем, відключення будинку від газопостачання було здійснено за заявою позивача, та на думку колегії суддів, було фактично направлено на погіршення умов проживання відповідачки.
       Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ухваленим рішенням, жодними належними доказами не підтверджені.
Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, або своєю поведінкою може зашкодити розвиткові дітей матеріали справи не містять.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам.
Підстав для скасування судового рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя    О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун