ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року	Львів	Справа № 300/2058/20 пров. № А/857/12193/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                            Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року, ухвалене суддею Боршовським Т.І. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні), у справі № 300/2058/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, 
                                                           ВСТАНОВИВ:

18 серпня 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача – Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якому просив визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е”  ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”; зобов`язати призначити пенсію за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, незалежно від віку з врахуванням наявного спеціального стажу роботи 28 років 04 місяці 09 днів відповідно до пункту “е” ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що 01.06.2020 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до  Закону України “Про пенсійне забезпечення”. Однак, рішенням від 09.06.2020 №935 відмовлено у призначенні пенсії на заявлених умовах з підстав недостатності необхідного для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” станом на 11.10.2017 спеціального стажу – не менше 26 років 6 місяців.
Позивач не погоджується із цим рішенням пенсійного органу та вказує на те що, рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04 червня 2019 року, положення Закону України “Про пенсійне забезпечення” щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, визнано такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Позивач зазначив, що станом на 17.03.2020 (на момент звільнення) спеціальний стаж його роботи становить 28 років 04 місяці 09 днів, що є достатнісм для призначення пенсії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № 935 від 09.06.2020 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 01.06.2020 пенсію за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В апеляційної скарзі скаржник зазначає, що згідно записів трудової книжки позивача спеціальний страховий стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, станом на 11.10.2017 складає 26 років 1 місяць 16 днів.
В обгрунтування правомірності дій щодо неврахування до спеціального стажу періду роботи позивача на посаді зубного техніка з 12.10.2017 по 17.03.2020 скаржник покликається на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпеченя» застосовується в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на 11.10.2017 - день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Згідно з п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 01.06.2020 про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (а.с. 17). До заяви від 01.06.2020 долучено копії паспорта громадянина України (а.с. 46-50), трудової книжки НОМЕР_1 від 23.01.1984 (а.с. 37-41), довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с. 53), військового квитка НОМЕР_2 (а.с. 35-36), диплому про навчання № НОМЕР_3 від 02.07.1991 (а.с. 51-52); довідки із ОСОБА_2 про заробітну плату з 01.07.2000 по день звернення (а.с. 54-59); довідки від 28.05.2020 №291 про роботу в КНП “Надвірнянська центральна районна лікарня” (а.с. 42).
09.06.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийняло рішення № 935, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи за вислугою років. 
Листом від 18.06.2019 ОСОБА_1 повідомлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я за наявності спеціального стажу станом на 01.04.2015 – 25 років, або 01.01.2016 – 25 років 6 місяців, а на 11.10.2017 – 26 років 06 місяців. Позивачу зараховано до спеціального стажу тільки період його роботи з 26.08.1991 по 11.10.2017, що становить 26 років 1 місяць 16 днів та є недостатнім для призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (а.с. 18).
Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Згідно з п.6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені  Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 року  (далі - Закон № 1058-IV).
Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 1058-IV  передбачено, що, особам, які на день набрання чинності  Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”  мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями  52,  54  та  55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених  Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” № 2148-VIII  (далі - Закон № 2148-VIII), який набрав чинності 11.10.2017 внесено зміни до абзаців першого та другого пункту 16 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону № 1058-IV, згідно з якими до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення  Закону України “Про пенсійне забезпечення”  застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності  Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Пунктом “е”  статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII) в редакції  Законів України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” № 213-VIII від 02.03.2015 та “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” № 911-VIII від 24.12.2015, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема в період з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців, в період з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяці.
04.06.2019 Конституційний Суд України прийняв рішення № 2-р/2019, яким визнав такими, що не відповідають  Конституції України, положення  статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними  законами України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 року № 213-VIII, “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України”  від 24.12.2015 року № 911-VIII. 
За змістом рішення Конституційного суду України положення Закону № 1788-XII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави. 
Отже, з 05.06.2019 положення пункту “е” частини 1  статті 55 Закону № 1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення змін  Законами України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 2 березня 2015 року № 213-VIII, “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України”  від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, згідно з якою,  працівники  освіти,  охорони  здоров`я  та  соціального забезпечення  мають право на пенсію за вислугу років незалежно  від  віку за наявності спеціального стажу роботи  за  переліком,  що  затверджується  у  порядку,  який визначається   Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:  з  1  квітня  2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.
Відтак, посилання пенсійного органу на  те, що спеціальний страховий стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. “е” ч. 1 ст. 55 Закону № 1788-XII, обчислений по 10.10.2017, повинен становити 26 років 1 місяць 6 днів, є  безпідставним, оскільки орган Пенсійного фонду послався на редакцію  Закону № 1788-XII, яка рішенням Конституційного Суду України від  04.06.2019 року визнана неконституційною.
Відповідно до  ст. 62 Закону № 1788-XII  основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Під час розрахунку спеціального стажу ОСОБА_1 відповідач зарахував період роботи позивача на посаді зубного техніка в Надвірнянській центральній районній лікарні з 26.08.1991 по 11.10.2017, що становить 26 років 1 місяць 16 днів. 
Разом з тим згідно записів наявними у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 :
-          з 18.01.1984 позивач прийнятий на посаду робочого по ремонту тари у відділ оновлення в Івано-Франківський фурнітурний завод імені 60-років СССР;
-          з 01.02.1985 – перейменований столяром 2 розряду на тарний відділ;
-          з 13.11.1985 – звільнений у зв`язку з призовом на військову службу до радянської армії;
- з 13.11.1985 по 18.12.1987 – служба в рядах радянської армії;
- з 16.03.1988 - прийнятий столяром другого розряду;
- з 26.08.1989 – звільнений у зв`язку з рахуванням на навчання;
- з 01.09.1989 по 03.07.1991 – навчався в Івано-Франківському медучилищі на зубного техніка;
- з 26.08.1991 – прийнятий на посаду зубного техніка в Надвірнянській центральній районній лікарні;
- з 15.06.2019 - Центральна районна лікарня Надвірнянського району реорганізована в Комунальне некомерційне підприємство “Надвірнянська центральна районна лікарня” Надвірнянської районної ради;
-з 15.06.2019 – переведений на 0,25 ставки зубного техніка зубопротезного госпрозрахункового відділення;
- з 17.03.2020 – звільнений із займаної посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України в зв`язку із скороченням чисельності та штату праці (а.с. 37-41).
Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства “Надвірнянська центральна районна лікарня” Надвірнянської районної ради від 28.05.2020 № 291 ОСОБА_1 дійсно працював в КНП “Надвірнянська центральна районна лікарня” на посаді зубного техніка з 26.08.1991 (наказ № 102-к від 22.08.1991) по 17.03.2020 (наказ № 87-к від 16.03.2020) (а.с. 42).
Таким чином, апеляційний суд констатує, що стаж позивача на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, станом на 01.06.2020 – на час звернення позивача за призначенням пенсії, становить понад 26 років 6 місяців, відтак на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, позивач набув право на призначення пенсії на заявлених умовах.
Водночас апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції застосував належний спосіб захисту порушеного права.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.
З огляду на положення ст.ст. 5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Позивачем при зверненні до суду заявлено позовні вимоги про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вперше у рішенні від 16.12.1974 у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16.09.1996, в якому зазначено, що якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу  до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії та поділяє висновок суду першої інстанції, що вірним способом відновлення порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №935 від 09.06.2020 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” - з 01.06.2020 – дати звернення до пенсійного органу із відповідною заявою.
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, в решті не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.
Керуючись статтями 242, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі № 300/2058/20 – без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний