УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/118/21 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О. Категорія ч.1 ст. 130, ст. 124 КУпАП Доповідач Бережна С. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м.Житомир

         Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду Бережна С.В.,  розглянула апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року щодо 
ОСОБА_1   ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонера, - 

в с т а н о в и в:
Постановою Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року  ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 130 ч. 1, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та на підставі ст.36 КУпАП застосовано до нього адміністративне стягнення за ч.1 ст.130  КУпАП виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,  що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Постановлено стягнути з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

Згідно постанови суду,  ОСОБА_1 25.01.2021 року о 14 годині 10 хвилин на 23 км + 300 м автодороги Біла Криниця - Радомишль, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21061-05, державний номер НОМЕР_3 , не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та з`їхав на ліве узбіччя, чим пошкодив свій автомобіль та завдав собі матеріальних збитків, чим порушив п.п. 2.9 (а), 12.1 ПДР України, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.130, ст.124 КУпАП.

       На прийняте судом рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою закрити провадження щодо нього у справі за ч. 1 ст. 130 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Вказує, що постанова суду є незаконною та необгрунтованою. Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення є неконкретним, оскільки не містить певного твердження про вчинення ним діянь, передбачених ч. 1 ст. 130 КУпАП. Посилається на те, що протокол про адміністративне правопорушення у даній справі було складено о 15 год 40 хв. 25.01.2021 року, тобто після завершення процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння. Вказує на те, що він не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він не керував морським, річковим суднами та не є судноводієм. Зазначає про те, що 22.02.2021 року його захисником було подано письмове клопотання про закриття провадження, однак останнє залишилось без належної правової оцінки судом. Посилається на те, що судом було допущено неправильне застосування Закону та висновки суду не відповідаються фактичним обставинам справи. 

29 березня 2021 року пердставник Лось С.М. в інтересах ОСОБА_1 , який був допущений до розгляду справи судом першої інстанції в якості захисника, направив електронною поштою до апеляційного суду заяву, в якій просив розглядати справу у відсутність його та його підзахисного ОСОБА_1 , просив постанову суду скасувати, а справу закрити, підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з викладених в ній мотивів.
Таким чином, враховуючи наведені обставини та заяву представника (захисника) Лося С.М. про розгляд справи за відсутності його та особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , апеляційний суд, відповідно до положень ст. 294 КУпАП, вважає за можливе розглянути справу за відсутності зазначених осіб.

Перевіривши матеріали справи та доволди апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.280 КУпАП зазначається, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
З матеріалів справи видно, що висновки суду першої інстанції про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є обгрунтованими, оскільки підтверджуються сукупністю доказів у даній справі, яким судом дано належну оцінку та не оспорюються в апеляційній скарзі.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується: протоколами про адміністративні правопорушення серії ОБ № 123556 та ОБ №123748 від 25.01.2021 року, зі змістом яких останній ознайомлений, копію протоколів отримав, про що поставив свій підпис; схемою наслідків ДТП без потерпілих від 25.01.2021 року; поясненням ОСОБА_1 25.01.2021 року, згідно якого останній 25.01.2021 року близько 14 год., керуючи транспортним засобом ВАЗ 21061-05, державний номер НОМЕР_3 , по а/д Радомишль - Біла Криниця скоїв ДТП та вказав, що причиною даної ДТП було те, що він керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, випивши напередодні 0,25 л. горілки; висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №39 від 25.01.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння; рапортом поліцейського Радомишльського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області Василишина В.В. про те, що 25.01.2021 року з вини ОСОБА_1 на а/д Радомишль - Біла Криниця поблизу с. Березці сталася ДТП. Останнього було освідувано в КНП «Радомишльська ЦРЛ» на факт вживання алкоголю та за результатами огляду було складено протоколи про адміністративні правопорушення за ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП.  
Посилання ОСОБА_1 на те, що він не є суб`єктом адміністративного правопоругшення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він не керував морським, річковим суднами та не є судноводієм, є безпідставними. 
Відповідно до частин першої та другої статті 8 КУпАП, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.
Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (частина перша статті 9 КУпАП).
До 01.07.2020 року діяла наступна редакція ч. 1 ст. 130 КУпАП «керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб накладення штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.»
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, який набрав чинності 01 липня 2020 року, внесено зміни до таких законодавчих актів України, а саме у Кодексі України про адміністративні правопорушення статтю 130 викладено в такій редакції: «Стаття 130. Керування суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Керування річковими, морськими або маломірними суднами судноводіями в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само передача керування судном особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а також відмова осіб, які керують річковими, морськими або маломірними суднами від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин, з позбавленням права керування всіма видами плавучих засобів на строк від одного до трьох років.
Дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особами, які не мають права керування річковими, морськими або маломірними суднами, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин.
Уживання судноводієм після аварійної події за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як судно було зупинено на вимогу поліцейського або іншої уповноваженої законом посадової особи до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду, -тягне за собою накладення штрафу на судноводіїв у розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування всіма видами плавучих засобів на строк три роки».
У Кримінальному кодексіУкраїни доповнено статтею 286-1 такого змісту: « Стаття 286-1. Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції
1. Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, або відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку медичного освідування на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а так само вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного освідування з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого медичного освідування
-караються штрафом від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
2. Ті самі дії, вчинені повторно, -
караються штрафом у розмірі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк від двох до трьох років».
В даному випадку посилюється відповідальність.
Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
У пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999, справа № 1-7/99, зазначається, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.
У Рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп Конституційний Суд України наголосив: «Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).
Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України)» (абзаци перший - четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення).
У Рішенні від 5 квітня 2001 року N 3-рп/2001 Конституційний Суд України дійшов такого висновку: «Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникни і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи» (абзаци перший і другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення).
У Рішенні від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012 Конституційний Суд України підкреслив: «... У своїх рішеннях вже висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом» (абзац третій пункту 5 Рішення).
Таким чином, загалом нормативні акти діють після набрання ними чинності на майбутнє, а принцип зворотності закону та іншого нормативно-правового акта пов`язується з послабленням відповідальності. Як зазначив Конституційний Суд України, принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є також гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє нинішнє становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Отже, під час практичного застосування принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів тісно пов`язаний із принципом правової визначеності як основної складової принципу верховенства права.
Так, згідно із частиною першою статті 8 Основного Закону «в Україні визнається й діє принцип верховенства права». Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основою якого є ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011).
До події, факту, суд, застосовує той закон під час дії якого вони настали або мали місце.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного суду. Так, Касаційний кримінальний суд у складі Верховного суду в своєму листі від 03 липня 2020 року за № 370/0/158-20 зазначив, що суди мають здійснювати розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, які було вчинено до 01 липня 2020 року, відповідно до цієї статті у редакції, чинній на час вчинення таких діянь.
При цьому слід також зазначити, що згідно з підпунктом 1 пункту 117 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 17 червня 2020 року № 720-IX підпункт 4 пункту 1 розділу І Закону № 2617-VIII виключений. Також, згідно з підпунктом 2 пункту 117 Закону № 720-IX підпункт 171 пункту 2 розділу І Закону № 2617-VIII виключений.
Тобто, до набрання чинності Закону № 2617-VIII (до 01.07.2020 року), статтею 130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння; з 01.07.2020 року і до 03.07.2020 року такі діянні криміналізовано шляхом доповнення КК України статтею 286-1; а з 04 липня 2020 року такі діяння знову віднесенні до статті 130 КУпАП.
Судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Доводи апеолянта про те, що він не є суб`єктом правопорушення за ст. 130 КупАП, є безпідставнми 
Доводи ОСОБА_1 про те, що 22.02.2021 року його захисником було подано письмове клопотання про закриття провадження, однак останнє залишилось без належної правової оцінки судом, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матералами справи.
З огляду на викладене, підстав для скасування постанови суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , та для закриття провадження за ч.1 ст. 130 КУпАП на підставі п.п.1, 6 ч.1 ст. 247 КУпАП апеляційний суд не вбачає, постанова суду є законною та обгрунтованою. 
Керуючись ст.294 КУпАП, суддя апеляційного суду , -
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року щодо нього за ст. ст. 130 ч. 1, 124 КУпАП, - без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.        

Суддя: