Постанова
Іменем України
 
16 березня 2021 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/4905/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну Акціонерного товариства "Альфа-Банк"
            
на рішення Печерського районного суду м. Києва
 
від 03 грудня 2020 року
 
в складі судді Батрин О.В.
 
у цивільній справі №757/38146/19-ц Печерського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", Державного підприємства "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою"
про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, 
 
                                        В С Т А Н О В И В:
 
В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (адлі - АТ "Укрсоцбанк", Банк, правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - АТ "Альфа-Банк"), та до Державного "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (далі - ДП "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", Підприємство), в якому просив визнати недійсною державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.06.2019 про реєстрацію права власності ПАТ "Укрсоцбанк" на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 02.08.2006 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №42.06-07/291, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, з метою придбання нерухомого майна, грошові кошти в сумі 85 000,00 доларів США, зі сплатою 13,2% річних, з кінцевим строком погашення заборгованості по кредиту до 01.08.2026. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» та позивачем 02.08.2006 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
 
У липні 2019 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта позивачу стало відомо, що власником спірної квартири є ПАТ «Укрсоцбанк». 
 
Зазначив, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між ним та                         ПАТ «Укрсоцбанк» не укладався, а отже рішення про реєстрацію прав власності на предмет іпотеки прийняте за відсутності правовстановлюючого документу, а саме договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того додав, що він не отримував від банку письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. 
 
Вважав, що за таких обставин рішення про реєстрацію прав власності на предмет іпотеки прийняте в порушення вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», у зв`язку з чим він був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року замінено відповідача АТ "Укрсоцбанк" на його правонаступника Ат "Альфа-Банк".
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 20120 року позов задоволено у повному обсязі.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач - Ат "Альфа-Банк" звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності доказів належного повідомлення позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки; недотримання Банком положень ч. 3              ст. 37 Закону України "Про іпотеку" під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки з тих підстав, що не надавався державному реєстратору висновок (звіт) про оцінку вартості предмета іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за Банком; іпотечне майно використовується позивачем як місце постійного проживання, на яке не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".
 
Зазначив, що підписанням іпотечного договору позивач засвідчив, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття ним одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до Банку. Таке право іпотекодержателя, згідно змісту статті 37 Закону України "Про іпотеку" та п. 12.3. іпотечного договору, є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене ним в судовому порядку лише за умови повного виконання основного зобов`язання.
 
Також зазначив, що на виконання вимог Закону України "Про іпотеку", АТ "Альфа-Банк" надіслав письмове повідомлення іпотекодавцю, відповідні докази про що містяться в матеріалах справи.
 
Вказував, що повернення від боржника належно направленої вимоги "за закінченням встановленого строку зберігання" свідчить про вжиття іпотекодержателем всіх заходів для відповідного повідомлення боржника про наявність заборгованості. Така правова позиція знайшла відображення в постанові Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №755/5691/16-ц.
 
Щодо висновків суду про оцінку нерухомого майна посилався на те, що Банком проведено оцінку предмета іпотеки та копія звіту про незалежну оцінку вартості майна знаходиться в матеріалах справи, та при цьому діючим законодавством не передбачено надання реєстратору висновків оцінки предмета іпотеки. Додав, що згідно п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, для проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, не подається звіт про оцінку іпотечного нерухомого майна.
 
Суд безпідставно застосовано положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки у даній справі звернення стягнення на квартиру, як предмет іпотеки, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, так як позивач надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя шляхом прийняття останнім рішення (п. 4.5.3. іпотечного договору). Наголосив на тому, що відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 31.10.2018 у справі №465/1310/17, в постанові від 18.12.2019 у справі №61-5939св19 та в постанові від 09.12.2019 у справі №464/8589/15-ц.
 
Крім того, додав, що позивачем не надано суду жодного належного доказу, що іпотечне майно є його єдиним місцем проживання та в його власності відсутнє інше майно.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду             м. Києва від 03.12.2020 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та висновків суду першої інстанції не спростовують, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Представник відповідача АТ "Альфа-Банк" - Сидорова Ю.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній, та просила задовольнити.
 
Представник відповідача ДП "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" - Тітаренко Ю.І. в судовому засіданні просила вирішити справу на розсуд суду.
 
Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 02 серпня 2006 року  між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладено договір кредиту №42.06-07/291, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 85 000,00 доларів США, зі сплатою 13,2% річних та кінцевим строком погашення заборгованості по кредиту до 01.08.2026 (т. 1, а.с. 41-44).
28 липня 2009 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору кредиту №42.06-07/291 від 02.08.2006, відповідно до якої сторони виклали в новій редакції п. 1.1, п.п. 1.1.1 п. 1.1, п. 1.2, п. 2.1, п. 2.5, п. 2.6 кредитного договору (т. 1,             а.с. 45).
25 січня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до договору кредиту №42.06-07/291 від 02.08.2006, відповідно до якої сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладення цієї додаткової угоди складає 76 296,53 доларів США та сторони прийшли до взаємної згоди внести зміни до умов кредитування щодо нової процентної ставки та погашення кредиту (т. 1, а.с. 46-47).
У якості забезпечення зобов`язань за договором кредиту №42.06-07/291 від 02.08.2006, в цей же день 02.08.2006 між Банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №42.02-11/375, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироник О.В. за реєстровим №4290 (т. 1, а.с. 48-50).
Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договор,у іпотекодавець у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту №42.06-07/291 від 02.08.2006 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 1.1.1 іпотечного договору, предмет іпотеки придбаний іпотекодавцем за кредитні кошти, надані іпотекодержателем, і є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 02.08.2006 між іпотекодавцем з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В., за реєстраційним №4288, а також в Державному реєстрі правочинів за номером 1477816.
Пунктами 4.1 та 4.2 іпотечного договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та у разі порушення іпотекодавцем обов`язків. Встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.5 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:
- п.п. 4.5.1. на підставі рішення суду;
- або п.п. 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса;        
- або п.п. 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпеченого іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;
- або п.п. 4.5.4 шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»;
- або п.п. 4.5.5 шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».
28 липня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін до іпотечного договору №42.02-11/375 від 02.08.2006, у зв`язку із внесенням змін до договору кредиту №42.06-07/291 від 02.08.2006 (т. 1, а.с. 51).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 , є АТ «Укрсоцбанк». Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47348040 від 13.06.2019 16:04:52, ОСОБА_7 , Державне підприємство «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», м. Київ; підстава виникнення права власності: Іпотечний договір №42.02-11/375, серія та номер: 4291, виданий 02.08.2006, видавник: Мироник О.В., приватний нотаріус КМНО; договір про внесення змін до іпотечного договору №42.02-11/375 від 02.08.2006, серія та номер: 1605, виданий 28.07.2009, видавник: Мироник О.В., приватний нотаріус КМНО (т. 1, а.с. 52-53).
Судом також встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру за                   АТ «Укрсоцбанк» відбулася на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.
При цьому, доказів про належне повідомлення ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідачем не подано. Поштові повідомлення було повернуто за зворотною адресою через закінчення встановленого терміну зберігання (т. 1,                         а.с. 183-191).
Матеріали справи не містять і належних доказів направлення іпотекодавцю                        ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ст. 35-37 Закону України "Про іпотеку", п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, та врахувавши, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження повідомлення позивача про усунення порушення кредитного зобов`язання та у зв`язку з цим звернення стягнення на предмет іпотеки, дійшов обґрунтованого висновку, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк» проведена з порушенням вимог діючого законодавства, а тому рішення про здійснення такої реєстрації підлягає скасуванню.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що на виконання вимог Закону України "Про іпотеку" Банк повідомив ОСОБА_1 про про усунення порушення кредитного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №757/13243/17 (провадження №14-711цс19) зазначено, що «за відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання».
Дана правова позиція також висловлена Верховним Судом в постанові від 17.02.2021 у справі №761/3328/17.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вже зазначалось вище, суд першої інстанції встановив відсутність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення основного зобов`язання та наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. А наявні в матеріалах справи зворотні поштові повідомлення повернулися без вручення з відміткою "за закінченням терміну зберігання".
Доводи апеляційної скарги, що повернення від боржника належно направленої вимоги "за закінченням встановленого строку зберігання" свідчить про вжиття іпотекодержателем всіх заходів для відповідного повідомлення боржника про наявність заборгованості не можуть бути прийняті до уваги судової колегії, оскільки такі посилання фактично є припущеннями скаржника. А за приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №755/5691/16-ц є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення.
 
Оскільки матеріали справи не містять належних доказів повідомлення ОСОБА_1 про усунення порушення основного зобов`язання та наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що є безумовною підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодавцем, інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення, так як не можуть бути підставою для скасування рішення суду. 
За таких обставин суд зробив правильний висновок, що рішення про реєстрацію права власності за АТ "Укрсоцбанк" вчинено із порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,
                                                     П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк"- залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Головуючий                                                                                                    О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                 О.В. Желепа

                                                                                                                            В.А. Кравець