ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1981/21 Справа № 215/3021/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Красюк  К. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач-Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Красюк К.І. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 29 жовтня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ :

У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який з урахуванням уточнень від 02.07.2020 року в бік зменшення обсягу позовних вимог, остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь 1893,72 грн. недоплаченої одноразової допомоги при звільненні; 71 492,52 грн середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 30.09.2003 року по 30.09.2014 року. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 06.07.1962 р. по 29.09.2003 р. працював у відповідача за різними професіями, зокрема, машиністом екскаватора, електрослюсарем, змінним енергетиком, електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання. 
29.09.2003 р. звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. 
У 2020 році він дізнався, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у відповідача більше 20 років і був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. 
При звільненні з підприємства йому не була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. 
Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 1893,72 грн в порядку невиплаченої одноразової допомоги при звільненні; 71 492,52 грн середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 30.09.2003 року по 30.09.2014 року, а всього 73 386 (сімдесят три тисячі триста вісімдесят шість) грн. 24 коп.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Відповідач ПРАТ «ПІВНГЗК», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду, зменшивши стягнуту судом першої інстанції суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, із застосуванням принципу співмірності, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати Верховного суду у справі №761/9584/15. 
На думку скаржника, судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, не враховано істотні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим, викладені у рішенні висновки суду щодо повного задоволення позовних вимог, є необґрунтованими.
Відповідач вважає, що у даній справі наявні всі підстави для застосування принципу співмірності та зменшення суми середнього заробітку, оскільки при виході на пенсію позивачеві, згідно п.5.9 колективного договору на 2003-2004 роки виплачувалась щомісячно, протягом року матеріально допомога в розмірі 100 грн. з дня звільнення, тобто загалом позивачу підприємством було виплачено 1200 грн. матеріальної допомоги у зв`язку з його виходом на пенсію.
Окрім того, скаржник зазначає, що колективним договором на 2003-2004 роки з певних причин не була передбачена допомога, яка встановлена у п.6.1 Галузевої угоди гірничо - промислового комплексу на 2003-2004 роки, тому вона не нараховувалась і не виплачувалась працівникам які виходили на пенсію.
Відповідач наголошує на тому, що вирішення питання щодо встановлення додаткових порівняно з законодавством та Галузевою угодою гарантій та соціально-побутових пільг відноситься до виключної компетенції сторін колективного договору, а не до компетенції суду, вказує, що своїм рішенням суд втрутився у виключну компетенцію підприємства, створивши таким чином небезпечний судовий прецендент, якій може бути використано у якості доказу у інших подібних справах.
На думку відповідача, посилання суду на те, що позивачу виплачувалась щомісячна, а не одноразова пенсійна допомога, є неістотним у випадку коли йдеться про фактичну матеріальну підтримку підприємством працівника при звільненні на пенсію, незалежно від назви та способу її виплати.
Відповідач просить врахувати обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, які не були враховані судом першої інстанції, а саме: відсутність недобросовісної поведінки з боку відповідача, оскільки відповідачем було виплачено 1200 грн. допомоги, тривалість часу, який пройшов з моменту звільнення позивача з підприємства і до моменту звернення із позовом до суду (17 років), неістотність суми фактичної заборгованості (розміру одноразової допомоги) порівняно із середнім заробітком, розрахованим позивачем за період затримки виплати. Вказує, що позивач, фактично не працюючи на підприємстві вимагає виплатити йому заробітну плату майже за сім років після звільнення.
Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 у період з 06.07.1962 р. по 29.09.2003 р. працював у відповідача за різними професіями, зокрема, машиністом екскаватора, електрослюсарем, змінним енергетиком, електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання. 29.09.2003 р. звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 8-13).
З матеріалів справи видно, що позивач відпрацював на підприємстві відповідача понад 41 рік та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

При звільненні із підприємства відповідача, позивачу одноразова допомога при виході на пенсію, що передбачена Галузевою угодою на 2003-2004 роки не виплачувалась.
Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» від 10.02.2020 року №115, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.07.2003 року по 31.08.2003 року склала 631,24 грн, середньогодинна заробітна плата – 3,67 грн. (а.с. 15).
Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.
Ухвалюючи рішення про повне задоволення змінених позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із доведеності того, що відповідачем порушені умови Галузевої угоди, які розповсюджують свою дію на ПрАТ «ПІВНГЗК» та передбачають обов`язок роботодавця виплатити тримісячну заробітну плату за стаж роботи на підприємстві понад 20 років, а також наявністю у зв`язку з цим підстав для стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в порядку, передбаченому ст.ст.116, 117 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується із такими висновком суду першої інстанції і не може погодитись із доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Статтею 43 Конституції України проголошено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Приписами статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Положеннями статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Згідно зі ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами.
Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Окрім того, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.
Судом було встановлено, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» на 2003-2004 роки погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, тому суд застосував до спірних правовідносин умови саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача.
Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач відпрацював на підприємстві відповідача понад 41 рік та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.
Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.
Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1 , який був звільнений 29 вересня 2003 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах зменшених позивачем позовних вимог.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. 
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
В уточненому позові від 02.07.2020 року позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки за період з 30.09.2003 року по 30.09.2014 року, що становить 2706 робочих днів та складає суму 71 492,52 грн., з розміром та розрахунком якого погодився і суд першої інстанції.
При цьому суд взяв до уваги той факт, що позивачем період затримки розрахунку визначено за період з 2003 року лише до 2014 року, а не до 2020 року та зменшена сума позовних вимог з 77 991,84 грн до 71492,52 грн. (майже на 6500 грн.)
Окрім того, доводи відповідача про застосування до спірних правовідносин принципу співмірності, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в судовому рішенні, при цьому, суд зазначив, що зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України є правом суду, а не обов`язком.
При вирішенні спору, суд першої інстанції виходив із конкретних обставин справи, зокрема суд врахував, що позивачеві не було здійснено виплату належної йому ще у 2003 році суми одноразової допомоги при виході на пенсію, коли рівень життя та курс валют суттєво відрізнявся від сьогоденних умов. 
Як правильно зазначив суд першої інстанції у 2003 році грошові кошти у розмірі 1893,72 грн. були суттєвою сумою, оскільки на той час мінімальна заробітна плата в Україні становила приблизно 185 грн, а середня зарплата по Україні становила приблизно 350-450 грн.
Відмовляючи відповідачу у застосуванні принципу співмірності сум, суд виходив з того, що станом на час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становить 5000 грн, що у 27 разів перевищує показник 2003 року, окрім того, позивачем вже за власною ініціативою було зменшено розмір сум до відшкодування. 
Таким чином, колегія суддів на підставі вищевикладеного та враховуючи обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її не виплати, також те, що позивач подав до суду першої інстанції уточнюючий позов в якому, з власної ініціативи, зменшив розмір позовних вимог з 77 991,84 грн до 71492,52 грн. вважає, що відсутні підстави зменшення розміру відшкодування, за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України.
В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.
Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов правильного висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача, та наявність правових підстав для стягнення належних позивачеві сум при виході на пенсію у заявленому ним в позові розмірі. До того ж в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не має, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України- залишенню без змін.
Керуючись ст.367, ч.1 ст.369, ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задовлення.
Рішення Тернівського районного суду м.КривогоРогу від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 18 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: