01.03.21
22-ц/812/55/21
Єдиний унікальний номер судової справи 487/5998/15-ц
Номер провадження 22-ц/812/55/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

01 березня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:
представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР» рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 24 липня 2020 року, під головуванням судді Павлової Ж.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №50-08/МБ, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у межах непоновлюваної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 150 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних, на строк до 26 лютого 2023 року. 
Умовами договору узгоджено, що надання кредитних коштів позичальнику буде здійснюватися окремими частинами відповідно до додаткових угод до вказаного вище договору.
Так, додатковою угодою №1 від 28 лютого 2008 року до вищевказаного кредитного договору було встановлено, що банк надає позичальнику транш кредитних коштів в розмірі 100 000 грн. зі строком користування до 26 лютого 2023 року.
Додатковою угодою №2 від 12 березня 2008 року до кредитного договору було встановлено, що банк надає позичальнику транш кредитних коштів в розмірі 50 000 грн. зі строком користування до 26 лютого 2023 року.
Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 06 липня 2015 року утворилась заборгованість за договором в загальному розмірі 313 985 грн.36 коп., з яких:
заборгованість за кредитним договором та додатковою угодою №1 від 28 лютого 2008 року складає 264 252 грн. 55 коп., у тому числі: 74 767 грн. 32 коп. - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, 15 414 грн. 92 коп. - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 1 856 грн. 32 коп. - сума строкової заборгованості по відсоткам, 30 000 грн. 86 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам, 142 213 грн. 13 коп. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам;
заборгованість за кредитним договором та додатковою угодою №2 від 12 березня 2008 року складає 49 732 грн. 81 коп., з яких: 30 403 грн. 65 коп. - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, 553 грн. 08 коп. - сума строкової заборгованості по відсоткам, 1 315 грн. 42 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам, 17 460 грн. 66 коп. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам.
Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №50-08/МБ від 27 лютого 2008 року у загальному розмірі 313 985 грн.36 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 139 грн. 85 коп.
В подальшому ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надало до суду заяву, в якій уточнило позовні вимоги, та остаточно просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості станом на 23 грудня 2015 року в розмірі 326 060 грн. 87 коп., а саме:
заборгованість за кредитним договором та додатковою угодою №1 від 28 лютого 2008 року у розмірі 293 725 грн. 54 коп., з яких: 71 763 грн. 51 коп. - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, 18 418 грн. 73 коп. - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 1 216 грн. 44 коп. - сума строкової заборгованості по відсоткам, 35 487 грн. 21 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам, 166 839 грн. 64 коп. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам;
заборгованість за кредитним договором та додатковою угодою №2 від 12 березня 2008 року у розмірі 32 335 грн. 33 коп., з яких: 21 923 грн. 47 коп. - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, 262 грн. 98 коп. - сума строкової заборгованості по відсоткам, 1 319 грн. 60 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам, 8 829 грн. 28 коп. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам.
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва 16 лютого 2016 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено в повному обсязі (том 1 а.с.87-88).
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2018 року заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва 16 лютого 2016 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (том 1 а.с.241).
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 березня 2020 року замінено позивача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР» (далі - ТОВ «ФК «АМБЕР») (том 2 а.с.92).
Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому просив відмовити позивачу в задоволені позовних вимог. Зазначав, що при проведені розрахунку заборгованості позивачем не було враховано погашення відповідачем заборгованості на загальну суму 179 389 грн. 98 коп., що підтверджується відповідними квитанціями. Вказував на те, що нарахована банком пеня є явно не співрозмірною зі спричиненою шкодою (том 2 а.с.5-6). 
В подальшому, представник відповідача подав в заяву, в якій зазначав, що 28 лютого 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та позичальником ОСОБА_1 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  було укладено іпотечний договір, відповідно до якого останні, в забезпечення виконання зобов`язань за спірним кредитним договором, передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . Сторонами договору було узгоджено вартість предмету іпотеки в сумі 200 000 грн. ТОВ «ФК «АМБЕР», як правонаступник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», набуло у власність вказану квартиру. За такого, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 було погашено заборгованість на загальну суму 379 389 грн. 98 коп., що значно перевищує розмір позовних вимог (том 2 а.с.78).
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 липня 2020 року в задоволені позову ТОВ «ФК «АМБЕР» відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «АМБЕР», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати, та постановити судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту та іпотечний договір, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору та договору іпотеки.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.
З матеріалів справи убачається, що 27 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №50-08/МБ (том 1 а.с.11-20).
Відповідно до п.1.1.1 сторонами узгоджено, що надання кредитних коштів позичальнику буде здійснюватись окремими частинами відповідно до додаткових угод до цього договору, що укладаються між сторонами, і на умовах, визначених цим договором, у межах непоновлюваної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 150 000 грн., зі сплатою за користування кредитними коштами процентів згідно підпунктом «а» п.3.1 цього договору (а за користування кредитними коштами з моменту, зазначеного в підпункті «б», «в» п.3.1. цього договору,- зі сплатою процентів підвищеного розміру).
Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору банк нараховує, а позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами, окремо за кожним траншем, отриманим відповідно до додаткової угоди до цього договору, укладеної між сторонами, виходячи з наступних процентних ставок:
а) - за кредитом у Національній валюті України - гривні - 18 процентів річних за користування кредитними коштами в період: із дня видачі до остаточного строку повернення кредитних коштів, зазначеного в п.2.5. цього договору;
б) у випадку порушення позичальником строків погашення кредитних коштів, зазначених у графіку погашення кредиту відповідно до додаткової угоди до цього договору:
- за кредитом у Національній валюті України - гривні - 35 процентів річних від суми невикористаного вчасно зобов`язання за кредитом згідно із вказаним графіком, за період часу із моменту непогашення суми кредитних коштів (частини кредитних коштів) до дня фактичного погашення цієї позичкової (основної) заборгованості, але не більше остаточного строку повернення кредитних коштів, встановленого в п.2.5 договору.
Додатковою угодою №1 від 28 лютого 2008 року до цього договору було встановлено, що банк надає позичальнику транш кредитних коштів в розмірі 100 000 грн. зі строком користування до 26 лютого 2023 року (том 1 а.с.21-25).
Додатковою угодою №2 від 12 березня 2008 року до цього договору було встановлено, що банк надає позичальнику транш кредитних коштів в розмірі 50 000 грн. зі строком користування до 26 лютого 2023 року (том 1 а.с.26-30).
Крім того, між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 28 лютого 2007 року відповідно до якого останні, в забезпечення виконання зобов`язань за спірним кредитним договором, передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (том 2 а.с.32-33).
14 травня 2012 року банк надіслав ОСОБА_1 вимогу щодо сплати заборгованості за кредитним договором та повідомив, що у разі невиконання цієї вимоги банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів (том 1 а.с.36). 
03 квітня 2014 року банк надіслав ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення та у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково змінює дату остаточного повернення кредиту в сторону зменшення та вважає його таким, що настав в разі непогашення заборгованості у встановлений строк (том 1 а.с.37-38).
Позичальник ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка відповідно розрахунку позивача, станом на 06 липня 2015 року становить в загальному розмірі 313 985 грн. 36 коп.
В подальшому позивач здійснив новий розрахунок, та заборгованість станом на 23 грудня 2015 року за кредитним договором склала 326 060 грн. 87 коп., з яких:
заборгованість за кредитним договором та додатковою угодою №1 від 28 лютого 2008 року у розмірі 293 725 грн. 54 коп., з яких: 71 763 грн. 51 коп. - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, 18 418 грн. 73 коп. - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 1 216 грн. 44 коп. - сума строкової заборгованості по відсоткам, 35 487 грн. 21 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам, 166 839 грн. 64 коп. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам;
заборгованість за кредитним договором та додатковою угодою №2 від 12 березня 2008 року у розмірі 32 335 грн. 33 коп., з яких: 21 923 грн. 47 коп. - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, 262 грн. 98 коп. - сума строкової заборгованості по відсоткам, 1 319 грн. 60 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам, 8 829 грн. 28 коп. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам.
10 серпня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «АМБЕР» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого до ТОВ «ФК «АМБЕР» перейшло право вимоги за кредитним договором №50-08/МБ від 27 лютого 2008 року з додатками, додатковими угодами, тощо, та за іпотечним договором від 28 лютого 2008 року (том 2 а.с.29-31).
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції фактично виходив з тих підстав, що заборгованість за кредитним договором відповідачем повністю сплачена. Колегія суддів погоджується з такими висновками, водночас, вважає зазначити про помилковість розрахунку зробленого судом. 
Так, при вирішенні даного спору, необхідно виходить з того, що наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. 
За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13 (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У кредитному договорі сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту - до 26 лютого 2023 року.
Водночас, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у 2014 році використало своє право на дострокове повернення кредиту направивши боржнику та майновим поручителям 03 квітня 2014 року відповідне повідомлення, яке отримано позичальником 07 квітня 2014 року, змінивши тим самим строк виконання основного зобов`язання - 07 травня 2014 року. 
Предметом позову у цій справі є вимоги, зокрема: про стягнення процентів за користування кредитом за період з 28 лютого 2008 року до 28 грудня 2015 року та заборгованості зі сплати пені за порушення строків повернення кредиту за договором, яка виникла за період з 23 грудня 2014 року до 23 грудня 2015 року. 
Оскільки банк у позовній заяві просив стягнути з позичальника проценти за кредитом та неустойку, які нараховані після зміни строку повернення кредиту, то такі вимоги задоволенню не підлягають.
Зокрема, не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення процентів нарахованих за кредитним договором та додатковою угодою №1 від 28 лютого 2008 року після 07 травня 2014 року у загальному розмірі 30 581 грн. 96 коп. (22 740 грн. 05 коп. сума строкової заборгованості по відсоткам + 7 841 грн. 91 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам) та процентів нарахованих за кредитним договором та додатковою угодою №2 від 12 березня 2008 року в загальному розмірі 3 306 грн. 23 коп. (3 275 грн. 42 коп. сума строкової заборгованості по відсоткам + 30 грн. 81 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам), а всього - 33 888 грн. 19 коп. 
З цих ж підстав не підлягає задоволенню і пеня, нарахована за договором та двома додатковими угодами в загальному розмірі 175 668 грн. 92 коп., оскільки нарахована за період з 23 грудня 2014 року до 23 грудня 2015 року, тобто після зміни строку повернення кредиту. 
Також, з матеріалів справи убачається, що державний реєстратор провів державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «АМБЕР» (том 2 а.с.79). Вартість іпотечного майна становить 200 000 грн. 
Отже, з врахуванням вищевикладеного, у позичальника відсутня заборгованість за кредитним договором (326 060 грн. 87 коп. - 33 888 грн. 19 коп. - 175 668 грн. 92 коп. - 200 000 грн.).
При цьому, посилання відповідача на неврахування позивачем сплаченої суми в розмірі 179 389 грн. 98 коп., що підтверджується відповідними квитанціями, та яку суд врахував під час розрахунку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно розрахунку заборгованості вищевказані кошти були враховані під час його складання.
Колегія суддів не приймає до уваги і посилання позивача в апеляційній скарзі про наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі 820 735 грн. 58 коп., оскільки позовні вимоги були заявлені в розмірі 326 060 грн. 87 коп. та позивачем протягом розгляду справи вони не збільшувались.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні особою, яка подала апеляційну скаргу, норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що помилкові розрахунки районного суду (в частині подвійного врахування сум, сплачених на погашення заборгованості у розмірі 179 389 грн. 89 коп., які були враховані банком при обчисленні заборгованості) не вплинули на правильність його висновку, рішення районного суду підлягає залишенню без змін, оскільки його висновок про відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність наявності у відповідача боргу є законним та обґрунтованим. 
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «ФК «АМБЕР» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР» - залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 02 березня 2021 року