Ухвала
Іменем України
 
19 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 642/8717/19
провадження № 61-152ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду зі скаргою, скасування постанов державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, заінтересовані особи: Акціонерний банк «Укргазбанк», державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Айдінов Ельмін Шамістанович, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся 
ОСОБА_1 зі скаргою про визнання рішень державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області незаконними та їх скасування, в якій просив поновити строк для подання скарги, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 59672444 від 30 липня 2019 року та постанову від 19 листопада 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату. 
Скаргу обґрунтовував тим, що 10 червня 2011 року Ленінським районним судом 
м. Харкова виданий виконавчий лист № 2-4606/10 на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2010 року про стягнення 
з нього на користь ПАТ АК «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором № 32/08-9 від 26 серпня 2008 року в розмірі 173 216, 16 грн. ОСОБА_1 не було відомо про це рішення та про наявність виконавчого провадження до грудня 
2019 року, доки з бухгалтерії за місцем роботи він недоотримав заробітну плату, після чого отримав копію постанови про звернення стягнення на його заробітну плату. 
Постанова про відкриття виконавчого провадження від 30 липня 2019 року та постанова про звернення стягнення на заробітну плату від 19 листопада 2019 року є незаконними, оскільки виконавче провадження було відкрито через 8 років, а не протягом встановленого законом трирічного строку. Постанова про звернення стягнення на заробітну плату містить завищену суму боргу на 910 грн., а також стягувачем зазначено АБ «Укргазбанк» замість ПАТ АБ «Укргазбанк» з іншим ЄДРПОУ. Окрім того, заявник не отримував поштою ці постанови, оскільки 
з 25 жовтня 2019 року не зареєстрований за вказаною у виконавчому листі адресою.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року, поновлено ОСОБА_1 пропущений строк для подачі скарги на постанови державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 30 липня 2019 року та від 19 листопада 2019 року; в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржувані постанови прийняті державним виконавцем відповідно до законута 
в межах повноважень, а права заявника не були порушені. Не отримання 
ОСОБА_1 оскаржених постанов не є підставою для їх скасування.
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року. Посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції. Зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції, пославшись на постанову Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц повністю перекрутив фактичні обставини справи і зміст цієї постанови та зробив неправильні висновки для застосування пункту 5 розділу ХІІІ «Перехідних положень» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII щодо принципу незворотності дії в часі законів. Суд першої та апеляційної інстанції не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені 
у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц та 
у постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г.
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано останньому строк для усунення недоліків. Недоліки касаційної скарги усунуто у строк, встановлений судом.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
У частині третій статті 3 ЦПК Українипередбачено, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Правовідносини сторін регулюються Законом «Про виконавче провадження» № 1404-VIII в редакції 2 червня 2016 року. У період до 02 червня 2016 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV в редакції від 21 квітня 1999 року. 
Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки, зокрема, інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Пунктом 1 частини другої статті 22 Закону передбачено, що строки, зазначені 
у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - 
з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 
2001 року у справі № 3-рп/2001).
Пунктом 5 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.
Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Судами встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду 
м. Харкова від 18 листопада 2010 року у цивільній справі № 2-4606/10 ухвалено стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 
в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в розмірі 
173 216,16 грн та судові витрати на загальну суму 910 грн.
На виконання даного рішення Ленінським районним судом м. Харкова 10 червня 2011 року видано виконавчий лист № 2-4606/10, який пред`явлений стягувачем до Орджонікідзевського відділу ДВС ХМУЮ 28 липня 2011 року.
Виконавче провадження про стягнення боргу з ОСОБА_1 відкривалося в 2011, 2012, 2015 та в 2019 роках. 
Доказів того, що в цей період з моменту повернення виконавчого листа стягувачу та до повторного пред`явлення виконавчого листа до органів державної виконавчої служби був пропущений строк пред`явлення до виконання, ОСОБА_1 не було надано суду.
25 квітня 2016 року було закінчено виконавче провадження і 13 листопада 
2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачу із встановленням строку для його повторного пред`явлення до 13 листопада 2020 року. 
30 липня 2019 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, а 19 листопада 2019 року - постанову, якою звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує в ПП «Салекс Плюс», - відрахуванням із доходів боржника - загальна сума боргу становить 191 638,77 грн. 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Згідно з частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановлює ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства 
є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Встановивши, що державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Айдінов Е. Ш. при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження № 59672444  від 30 липня 2019 року та постанови про звернення стягнення на доходи божника від 19 листопада 2019 року діяв у межах свої повноважень та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а ОСОБА_4 не довів порушення своїх прав, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо наслідків не надіслання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі 
№ 554/13475/15-ц та від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г, оскільки вони зроблені не у подібних правовідносинах (при оскарженні постанов про притягнення боржника до відповідальності за невиконання судового рішення та при застосуванні норм Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV 
в редакції від 21 квітня 1999 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 
6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE 
v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального і процесуального права, висновків судів не спростовують, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга 
є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 
30 листопада 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду зі скаргою, скасування постанов державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, заінтересовані особи: Акціонерний банк «Укргазбанк», державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Айдінов Ельмін Шамістанович, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                              Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
М. Ю. Тітов