Єдиний унікальний номер 234/15036/20 
Номер провадження 22-ц/804/798/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Азевича В.Б.,
суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/15036/20 за позовом ОСОБА_1 до капрала Косічкіна Артура Олексійовича Управління патрульної поліції в Донецькій області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням службової особи, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 грудня 2020 року (суддя Костюков Д.Г., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Краматорськ Донецької області),-
В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до капрала ОСОБА_2 Управління патрульної поліції в Донецькій області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням службової особи.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 12.08.2020 року капрал ОСОБА_2 , видаючи себе за представника відокремленого підрозділу юридичної особи Департамент патрульної поліції звинуватив його в нібито вчиненому адміністративному правопорушенні та виніс у відношенні нього постанову ДПО 18 № 747860 від 20.08.2020 року про сплату коштів 255 грн. Згідно державного реєстру, юридична особа Департамент патрульної поліції не має відокремлених підрозділів, що також підтверджується листом Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади в місті Краматорську. Однак, від Управління патрульної поліції він отримав неправдиву відповідь, якою йому повідомлено, що Департамент патрульної поліції має відокремлений підрозділ - Управління патрульної поліції, яке є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції, а батальйон патрульної поліції в містах Краматорськ та Слов`янськ Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції є структурним підрозділом Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції. Посилаючись на статтю 56 Конституції України, в якій зазначається, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, а також на Постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», просив суд про відшкодування з відповідача моральної шкоди, завданої йому внаслідок фальшування, звинувачення його у правопорушенні, якого він не скоював, в розмірі 5 000 грн.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що стосовного нього було накладено адміністративне стягнення особою, яка не мала повноважень на здійснення діяльності від Департаменту патрульної поліції на території м. Краматорськ, оскільки у цієї юридичної особи відсутні відокремлені підрозділи. Крім того, посилається на незаконність постанови про накладення адміністративного стягнення серія ДПО18 № 747860. Вважає, що ним не було скоєно правопорушення, оскільки його автомобіль стояв згідно правил дорожнього руху в крайньому правому ряду на узбіччі, руху транспорту це не перешкоджало і не створювало перешкод для проїзду інших автомобілів.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема малозначні справи.
Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією постанови серії ДПО18 № 747860 від 20.08.2020 року, що винесена поліцейським взводу № 1 роти № 1 батальйону патрульної поліції в містах Краматорськ та Слов`янськ управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Косічкіним А.О., 12.08.2020 року о 13-03 год. У м. Краматорську по вулиці Часів`ярська біля будинку 1 водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом HONDA CR-V н.з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку під шляхопроводом, чи порушив вимоги пункту 15.9 в. Правил дорожнього руху, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП. На ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.
Відповідно до копій рапорту начальника відділення адміністративної практики БПП в м. Краматорськ та Слов`янськ УПП в Донецькій області ДПП, заяви про примусове виконання № 0021568, реєстру постанов по справах про адміністративні правопорушення вищевказана постанова направлена для примусового виконання до Краматорського МВ ДВС Східного МРУ МЮ (м. Харків).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, встановлення факту протиправності дій відповідача, факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) останнього та його вини в заподіянні цієї шкоди.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Такою є усталена практика Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2020 року у справі №638/11414/18 та у пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.
Згідно із статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до пунктів 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності відповідачем завдана моральна шкода, внаслідок фальшування, звинувачення його у правопорушенні, якого він не скоював. Внаслідок неправомірних дій він вимушений був шукати докази та вивчати закони, тратити свій час не в пошуках праці (він не працює та не отримує доходи), а витрачати свій час на запити до органів влади в пошуках добитись справедливості від звинувачень його у правопорушенні, якого він не вчиняв.
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, які передбачені частиною 1 статті 122 КУпАП.
З матеріалів справи випливає, що постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення не скасована та є такою, що набула чинності. Тобто, факт невідповідності даної постанови нормам чинного законодавства відсутній. А тому в даному випадку посилання позивача на її незаконність є безпідставними.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно зазначив, що сам по собі факт незгоди позивача з процесуальним рішенням службової особи не свідчить про незаконність такого рішення та про спричинення позивачу моральної шкоди.
Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині оспорювання постанови про накладення адміністративного стягнення, серія ДПО18 №747860, оскільки особи, щодо яких винесено такі постанови, мають право оскаржити їх виключно в порядку, передбаченому главою 24 КУпАП.
Стосовно доводів апеляційної скарги про відсутність у Департаменту патрульної поліції відокремлених підрозділів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, в тому числі й Головне управління Національної поліції в Донецькій області.
Відповідно до пункту 3 розділу І Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року № 73, Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції.
Згідно з пунктом 1 розділу І Положення про Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, затвердженого наказом Департаменту патрульної поліції від 30 травня 2017 року, Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції – є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції.
Батальйон патрульної поліції в містах Краматорськ та Слов`янськ управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції є структурним підрозділом управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції та згідно із законодавством України реалізовує свої повноваження на території міст Краматорськ та Слов`янськ.
Таким чином, й в цій частині доводи апеляційної скарги позивача є такими, що спростовуються матеріалами справи.
Крім того, апеляційний суд вважає безпідставними посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема щодо неналежного повідомлення про дату судового засідання. Так, відповідно до ухвали суду першої інстанції від 17 листопада 2020 року в даній справі провадження було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, також було вирішено розгляд справи здійснювати без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Зазначену ухвалу позивач отримав 20 листопада 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 27). В свою чергу, рішення у справі ухвалено 30 грудня 2020 року без повідомлення учасників справи. За таких обставин, колегія суддів виходить з того, що у учасників справи було достатньо часу для звернення до суду, зокрема з заявою про розгляд справи в порядку загального провадження, подання клопотань тощо.
З огляду на вищезазначене, апеляційний суд доходить висновку про відсутність шкоди, завданої ОСОБА_1 рішенням, діями або бездіяльністю службової особи Управління патрульної поліції в Донецькій області
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:         В.Б. Азевич

         Г.В. Новікова

О.В. Халаджи