ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6096/19          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
Іменем України

22 січня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Кобаля М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Бучанської міської ради Київської області Осарчук Олександр Вікторовича, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Бучанської міської ради Київської області Остапчука О.В. за №46999845 про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.05.2019 , щодо внесення змін до запису відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером №592296632108 шляхом скасування помилково внесеного запису;
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Бучанської міської ради Київської області Осарчука О.В. за №46999673 від 23.05.2019 про внесення запису щодо скасування державної реєстрації за номером 13024938 запису про право власності відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 592296632108;
- зобов`язати державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Бучанської міської ради Київської області Осарчука О.В. скасувати державну реєстрацію прав власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 13024938, яка була здійснена на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27.08.2015 та ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 21.12.2015;
- зобов`язати відповідача внести зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 592296632108, шляхом скасування помилково (повторно) внесеного запису про реєстрацію 2/9 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27.11.2007 по цивільній справі №2-2381/07.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 позов у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані рішення відповідача є протиправними.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 .. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на дві земельні ділянки, а також 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
З метою оформлення своїх спадкових прав, позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 
Під час перевірки документів, необхідних для переоформлення частини будинку, нотаріус встановив, що згідно довідки БТІ від 11.09.2018 за №11/09/18/2, право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 (2/3 частки), та за ОСОБА_5 (1/3 частки). 
У той же час, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 592296632108, зареєстровано право власності: 2/9 частки за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 8983733 від 04.03.2015, 2/9 частки за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 8983847 від 04.03.2015, 1/18 частки за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 8983931 від 04.03.2015, 1/3 частки за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 13024938 від 30.12.2015. 
Оскільки при реєстрації права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були допущені помилки, нотаріус, як державний реєстратор позбавлений можливості здійснити реєстрацію права власності за спадкоємцем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 2/3 частки будинку АДРЕСА_1 .
Позивач 21.05.2019 звернувся до Центру з надання адміністративних послуг при виконавчому комітеті Бучанської міської ради Київської ради із заявою про скасування державної реєстрації права власності на 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 13024938 від 30.12.2015), а також із заявою про внесення змін у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, шляхом скасування помилково (повторно) внесеного запису про реєстрацію 2/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .
До заяв були долучені копії рішення Ірпінського міського суду Київської області по справі №367/4763/15-ц, 2-2381/07, постанова Київського апеляційного суду по справі №367/1982/15, лист державного нотаріуса.
За наслідком розгляду заяв ОСОБА_1 , державним реєстратором прав на нерухоме майно Бучанської міської ради Київської області Осарчуком О.В. прийнято рішення за №46999673 від 23.05.2019 «Про відмову у скасуванні», а також рішення за №46999845 від 23.05.2019 «Про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». 
Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач звернувся із заявами про скасування державної реєстрації права власності та внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, шляхом скасування помилково (повторно) внесеного запису про реєстрацію права власності на частину об`єкта нерухомості, відносно якої він не набув прав власника чи іншого правонабувача, тому держаний реєстратор приймаючи оскаржувані рішення про відмову у скасуванні від 23.05.2019, діяв у відповідності до вимог діючого законодавства України
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. У свою чергу, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті  4 КАС).
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої).
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.
Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що фактично предметом спору у даній справі є скасування державної реєстрації права власності третіх осіб на об`єкт нерухомого майна шляхом зобов`язання вчинити ці дії відповідача. 
Відмовляючи у вчиненні спірних реєстраційних дій, відповідач вказував, що позивач не є особою, яка вправі ініціювати вчинення таких дій. Проте, позивач вказує, що він має право на спірне майно в порядку спадкування, а треті особи володіють цим майном неправомірно на підставі скасованих судових рішень.
Таким чином, не зважаючи на підстави, з яких позивач вважає безпідставним набуття права власності третіми особами на спірний будинок, із позовом у даній справі він звернувся саме для захисту свого цивільного права як спадкоємця відповідного майна, заперечуючи при цьому зареєстроване право третіх осіб на це майно. 
З огляду на викладене, правовідносини між позивачем і відповідачем у цій справі є похідними від правовідносин щодо набуття права власності на спірне майно. Тобто спір щодо скасування записів про право власності пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншими особами.
Крім того, позивач не був заявником реєстраційних дій, які вважає такими, що підлягають скасуванню, тобто реєстраційні дії були вчинені за заявою іншої особи, тому такий спір є спором про цивільне право.
Отже, даний спір безпосередньо не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.
За правилами пункту 1 частини першої  статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
З огляду на характер спірних правовідносин, обставин справи, та враховуючи суб`єктний склад учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Належним відповідачем у справах за позовом у спорі щодо скасування (відмови у скасуванні) рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі № 826/3130/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 802/2270/17-а та ін.
Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні дано спору немає.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність в адміністративного суду компетенції з вирішення цього спору.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
За змістом пункту 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 319 КАС судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Оскільки спір у даній справі не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції роз`яснює ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції та що він має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Шостого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись статтями 34, 243, 287, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року.
Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Бучанської міської ради Київської області Осарчук Олександр Вікторовича, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          М.І. Кобаль