ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 2а-835/12/1370
касаційне провадження № К/9901/26537/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 
 
розглянув у спрощеному провадженні без повідомлення сторін касаційну скаргу Галицької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області (далі - Інспекція) на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2012 (суддя Качур Р.П.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2015 (головуючий суддя - Обрізко І.М., судді - Сапіга В.П., Яворський І.О.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехгаз ЛХЗ» до Державної податкової інспекції у Сихівському районі міста Львова ГУ ДФС у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення, 

У С Т А Н О В И В:

У січні 2012 року Товариство звернулось до суду із позовом до Інспекції, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.11.2011 № 0002902321.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що: реальність господарських операцій з ПП «Міоком» щодо придбання (робіт, послуг) згідно договору № 45 від 01.09.2010, а також товару підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, складеними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість; з метою оцінки податкових ризиків Товариство скористалось ресурсом «База даних про платників ПДВ», розміщеним на сайті ДПА України, щодо перевірки ПП «Міоком» на предмет того, чи є зазначений контрагент платником податку на додану вартість, банкрутом, відсутнім за визначеною в установчих документах адресою, інструментом для мінімізації податків («податкова яма») чи учасником схем оптимізації бюджетних платежів, та у відповідь на свій запит отримало інформацію, що ПП «Міоком» є належним чином зареєстрованим платником податку на додану вартість;  чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету; Інспекція не надала належних та допустимих доказів існування обвинувальних вироків або ж кримінальних проваджень за статтею 205 Кримінального кодексу України щодо посадових осіб ПП «Міоком».

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 11.07.2012, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2015, позов задовольнив повністю: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 14.11.2011 № 0002902321.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовані тим, що фактичне виконання господарських операцій між Товариством та ПП «Міоком» підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які не містять дефектів форми та змісту, виписаними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість; розрахунки за придбані товари (роботи, послуги) проведені Товариством у повному обсязі; посилання Інспекції на фіктивність діяльності ПП «Міоком» не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, з урахуванням того, що ПП «Міоком» було ліквідовано у зв`язку з банкрутством лише 20.09.2011 згідно ухвали Господарського суду Запорізької області у справі № 26/5009/3602; вироків суду, які б доводили вину посадових осіб ПП «Міоком» чи факт фіктивного підприємництва ПП «Міоком», Інспекцією у процесі розгляду справи надано не було, як і жодних відомостей щодо здійснення кримінального провадження за вказаним фактом.

Інспекція оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій в до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 14.11.2016 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, оскільки суди не надали належної правової оцінки тому, що: згідно пояснень громадянина ОСОБА_1 (який значився директором ПП «Міоком» з моменту заснування підприємства) та пояснень громадянки ОСОБА_2 (яка значилась засновником ПП «Міоком»), відібраних фахівцями БНВ ПДВ ВПМ ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя, вони зареєстрували зазначене підприємство за винагороду, фінансово-господарської діяльності від імені зазначеного підприємства не здійснювали, у зв`язку з чим по зазначених фактах у ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя зареєстровані матеріали за ознаками злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України; у ПП «Міоком» відсутні основні засоби та трудові ресурси, які необхідні для провадження господарської діяльності; судами не встановлено, які конкретно послуги були надані ПП «Міоком» для Товариства та в якому обсязі, а також не досліджено факту проведення оплати за надані послуги. Решта доводів скаржника зводиться до цитування норм законодавства та змісту акту перевірки.

У запереченні на касаційну скаргу Товариство просить суд відмовити у її задоволенні, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 22.02.2021 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін  на 23.02.2021.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та, враховуючи межі касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Інспекція провела планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2010 по 30.06.2011, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 по 30.06.2011, результати якої були оформлені актом від 04.11.2011 № 233/23-7/35721095, за висновками якого Товариством були порушені, зокрема, вимоги підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7, підпунктів 7.4.1,7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до заниження податку на додану вартість за вересень 2010 року на загальну суму 143352,00 грн.

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що Товариство неправомірно включило до складу податкового кредиту податок на додану вартість, сплачений у складі вартості придбаних у ПП «Міоком» робіт (послуг) із технічного обслуговування, а саме - заміни ізоляційного матеріалу (пінополіуритану) згідно договору № 45 від 01.09.2010, а також у складі вартості придбаних у ПП «Міоком» товарів (насосних агрегатів типу СЕНА 5101ТА006ТТ у кількості 4 шт.), оскільки: згідно пояснень громадянина ОСОБА_1 (який значився директором ПП «Міоком» з моменту заснування підприємства) та пояснень громадянки ОСОБА_2 (яка значилась засновником ПП «Міоком»), відібраних фахівцями БНВ ПДВ ВПМ ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя, вони зареєстрували зазначене підприємство за винагороду, фінансово-господарської діяльності від імені зазначеного підприємства не здійснювали, у зв`язку з чим по зазначених фактах у ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя зареєстровані матеріали за ознаками злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України; згідно проведеного аналізу ПП «Міоком» зняте з обліку платників 20.09.2011 за  № 26/5009/3602/11 та скасовано державну реєстрацію 30.09.2011 ЗА № 11031170007027376; ПП «Міоком» не знаходиться за юридичною адресою; операції ПП «Міоком» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності.

На підставі висновків вказаного акта перевірки Інспекція прийняла податкове повідомлення-рішення від 14.11.2011 № 0002902321, яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання за платежем: податок на додану вартість на 143352,00 грн. - за основним платежем та на 35838,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Відповідно до частини 1 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Згідно з абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Положеннями абзацу 1 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника.

За приписами абзаців 1, 3 підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов`язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Тобто, у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), валові витрати та податковий кредит можуть вважатися не підтвердженими. 

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують понесені витрати, платник податку має право на віднесення таких витрат до складу валових витрат, а податку на додану вартість - до складу податкового кредиту.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з податку на додану вартість.

При цьому, наведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Згідно з частиною другою  статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. 

Наведене випливає зі змісту частини першої  статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статті 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

Тобто, контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є недостовірними.

Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Інтерсплав проти України», вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, та податкового кредиту можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Саме собою невиконання контрагентом своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагента та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Згідно зі  статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на підтвердження реальності здійснених господарських операцій із ПП «Міоком» щодо придбання робіт (послуг) із технічного обслуговування, а саме - заміни ізоляційного матеріалу (пінополіуритану) згідно договору № 45 від 01.09.2010, а також щодо придбання товарів (насосних агрегатів типу СЕНА 5101ТА006ТТ у кількості 4 шт.), Товариством були надані: специфікації до договору, акти здачі-приймання виконаних послуг, видаткові та податкові накладні, рахунок-фактуру, платіжні доручення, банківські виписки, витяг із журналу реєстрації виданих довіреностей, а також на підтвердження факту транспортування насосних агрегатів Товариством були надані: договір про надання транспортних послуг № 11/02 від 11.02.2010, укладений з ФОП ОСОБА_3 (перевізником), який має відповідну ліцензію на право надання послуг із перевезення небезпечних вантажів вантажними автомобілями, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Крім іншого, судами було встановлено, що використання Товариством наданих ПП «Міоком» послуг та придбаних товарів у власній господарській діяльності підтверджується актами приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об`єктів, актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів.

При цьому, суди обґрунтовано виходили з того, що на дату укладення договору та здійснення господарських операцій з Товариством ПП «Міоком» було належним чином зареєстрованою юридичною особою та платником податку на додану вартість, оскільки державну реєстрацію припинення  юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом було здійснено 30.09.2011 (на підставі ухвали Господарського суду Запорізької області від 20.09.2011 у справі № 26/5009/3602), тобто через рік після здійснення господарських операцій з Товариством. 

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, виходячи із принципу офіційного з`ясування обставин справи, з дотриманням норм  статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) дослідили первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, та з урахуванням усіх доказів у справі у їх сукупності, встановили реальність господарських операцій та дійшли обґрунтованого висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень, з приводу правомірності яких виник спір.

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тільки посиланням на пояснення громадянина ОСОБА_1 (який значився директором ПП «Міоком» з моменту заснування підприємства) та пояснень громадянки ОСОБА_2 (яка значилась засновником ПП «Міоком»), відібраних фахівцями БНВ ПДВ ВПМ ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя, вони зареєстрували зазначене підприємство за винагороду, фінансово-господарської діяльності від імені зазначеного підприємства не здійснювали, у зв`язку з чим по зазначених фактах у ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя зареєстровані матеріали за ознаками злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України. Ці обставини були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій з дослідженням в судовому процесі доказів, на підставі оцінки яких суди зробили правильний висновок, що вони не можуть бути належними доказами у даній справі та свідчити про порушення вимог податкового законодавства при формуванні Товариством податкового кредиту, з урахуванням того, що: у вказаних вище поясненнях громадянина ОСОБА_1 та громадянки ОСОБА_2 не зазначено, які підстави та приводи слугували підставою для їх відібрання та чи повідомлялися зазначені особи про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень; вироків суду або ж рішень про закриття кримінальних справ за нереабілітуючими обставинами, які б доводили вину ОСОБА_1 і ОСОБА_2 чи факт фіктивного підприємництва ПП «Міоком», Інспекцією у процесі розгляду справи надано не було, як і жодних відомостей щодо здійснення кримінального провадження за вказаним фактом щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , з урахуванням того, що договір, а також усі первинні бухгалтерські документи від імені ПП «Міоком», були підписані ОСОБА_4 , який згідно наявних у матеріалах справи актів ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя від 26.11.2010 № 3840/152/37129404 «Про результати документальної невиїзної (камеральної) перевірки ПП «Міоком» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства з податку на додану вартість за вересень 2010 року» та від 11.02.2011 № 285/152/37129404 «Про результати документальної невиїзної (камеральної) перевірки ПП «Міоком» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства з податку на додану вартість за жовтень 2010 року» також вказаний як директор і головний бухгалтер ПП «Міоком».

Таким чином, доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі обставин, з огляду на що підстави для скасування ухвалених у даній справі рішень відсутні. 

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2012 та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2015 - без змін. 

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Галицької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2012 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2015 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова