ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 лютого 2021 року           справа №200/10038/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гаврищук Т.Г.,  Міронової Г.М., Сіваченка І.В., розглянувши у  порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України к м. Краматорську Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 200/10038/20-а (головуючий суддя І інстанції – Бабаш Г.П.), складене у повному обсязі 14 грудня 2020 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України к м. Краматорську Донецької області про визнання неправомірними дій та вчинення певних дій, -
                                                        ВСТАНОВИВ:
28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України к м. Краматорську Донецької області в якому просить суд:
-          визнати неправомірними дії щодо відмови в зарахуванні до стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половини строку навчання на стаціонарі Харківського юридичного і інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1982 року по 01.07.1984 року, що складає 11 місяців;
-          визнати неправомірними дії відповідача щодо встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в меншому розмірі – 50 відсотків від суддівської винагороди з 27.06.2020 року;
-           зобов`язати відповідача при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці зарахувати до стажу роботи позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання половину строку навчання на стаціонарі Харківського юридичного інституту ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1982 року по 01.07.1984 року, що складає 11 місяців, а всього 21 рік 09 місяців 29 днів;
-          зобов`язати відповідача зробити перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 27.06.2020 року, нарахувати та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 52% за повний 21 рік стажу судді від суддівської винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум;
-          зобов`язати відповідача виплатити заборгованість по призначеному позивачу щомісячному довічному грошовому утриманню судді за період з 27.06.2020 року по день виконання рішення, що утворилась внаслідок незаконного зменшення відповідачем розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці через неправильне встановлення стажу роботи судді (а.с. 2-8).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо відмови в зарахуванні ОСОБА_1 до стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половини строку навчання на стаціонарі Харківського юридичного інституту ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1982 року по 01.07.1984 року, що складає 11 місяців, та трьох років роботи (професійної діяльності), вимога щодо якої визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області при обчисленні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці зарахувати до стажу роботи, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання половину строку навчання на стаціонарі Харківського юридичного інституту ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1982 року по 01.07.1984 року, що складає 11 місяців, та трьох років роботи (професійної діяльності), вимога щодо якої визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області зробити ОСОБА_1 перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 27.06.2020 року, нарахувати та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з урахуванням раніше виплачених сум. В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 55-57).
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, Управління Пенсійного фонду України к м. Краматорську Донецької області звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просило суд скасувати рішення  суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що згідно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», який був чинним на час звернення позивача за призначенням довічного грошового утримання, зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання у вищому учбовому закладі та три роки професійної діяльності не передбачено.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. 
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 21 серпня 2002 року по 26 червня 2020 року працювала на посаді судді Краматорського міського суду Донецької області.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 18 червня 2020 року № 1870/0/15-20 ОСОБА_1 звільнена у відставку (а.с. 13-16).
З 27 червня 2020 року Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
Як вбачається з розрахунку відповідача, при обліку спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на щомісячне грошове утримання суддям, ним врахований період з 21 серпня 2002 року по 31 травня 2020 року, тобто лише стаж роботи безпосередньо на посаді судді (а.с. 37).
Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо не зарахування до стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половини строку навчання та періоду професійної діяльності.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку 
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (далі – Закон № 2862-ХІІ) (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) передбачав, що на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.
Відповідно до ч. 4 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
На час призначення позивача на посаду діяв Указ Президента Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів від 10 липн 1995 року № 584/95, пункт 1 якого визначав, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується,   крім   стажу   трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
На час звільнення ОСОБА_1 з посади судді діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі – Закон № 1402-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 Закону № 1402-VIІІ на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою.
Частинами 1, 3 ст. 116 Закону № 1402-VIІІ встановлено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
Відповідно до ст. 137 Закону № 1402-VIІІ до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 
1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;
2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Абзацом 4 п. 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Враховуючи те, що на час призначення позивача на посаду до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, при обліку суддівського стажу ОСОБА_1 має бути зарахована половина періоду її навчання в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01 вересня 1982 року по 01 липня 1984 року, що складає 11 місяців.  
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині.
Як вбачається з матеріалів справи, при призначені позивачу щомісячного грошового утримання відповідач не зарахував до стажу роботи позивача, який дає право отримання щомісячного довічного грошового утримання три роки професійної діяльності, що, на думку суду апеляційної інстанції є незаконним з огляду на наступне.
Відповідно до  ч. 2 ст. 137 Закону № 1402-VIІІ до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18 44 зазначає, що цю норму потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.
Позивач не ставив питання про неправомірність дій відповідача в цій частині, оскільки, зважаючи на призначення йому щомісячного довічного грошового утримання, мав розуміння, що три роки професійної діяльності зараховані йому в суддівський стаж. Оскільки в іншому випадку його суддівський стаж становить 17 років 10 місяців 6 днів (з 21 серпня 2002 року по 26 червня 2020 року), чого не достатньо для виходу у відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання.
При цьому, відповідач, всупереч прямої норми закону, стаж професійної діяльності не врахував. 
Не врахував і на рішення Вищої ради правосуддя – єдиного органу, до повноважень якого належіть вирішення питання звільнення суддів у відставку. 
Рішенням Вищої ради правосуддя від 18 червня 2020 року № 1870/0/15-20 надана оцінка стажу позивача, зокрема, і періоду навчання, і періоду трирічного стажу професійної діяльності.
Визначений ст. 116 Закону № 1402-VIІІ стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років - це строк, який надає судді право на відставку і, як наслідок, на отримання щомісячного довічного грошового утримання.
Відтак, якщо позивач набув право на відставку, щонайменше його суддівський стаж має становити 20 років.
Отже, задоволення позову лише шляхом зобов`язання відповідача при обчисленні суддівського стажу ОСОБА_1 зарахувати половини періоду навчання на стаціонарі інституту строком 11 місяців не призведе до бажаного позивачем результату обліку в повному обсязі його суддівського стажу
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності виходу за межі позовних вимог (на виконання приписів ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України) та визнання неправомірними дії Пенсійного органу щодо не зарахування до стажу роботи ОСОБА_1 трирічного стажу роботи в галузі права та зобов`язання відповідача при обчисленні суддівського стажу позивача зарахувати цей строк.
Відтак  вимога позивача про зобов`язання управління зробити перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 27 червня 2020 року, нарахування та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням раніше виплачених сум є такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови у задоволені позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України к м. Краматорську Донецької області  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 200/10038/20-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 лютого 2021 року.
      
Судді                                                                                        Т.Г. Гаврищук
                                                                                                 Г.М. Міронова
                                                                                          І.В. Сіваченко